Csiky Gergely

A vasember

dráma három felvonásban

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ FELVONÁS.

Terem.

Első jelenet.

EDITH az ablak mellett ül, olvasva; SZENTGÁLI jő.

SZENTGÁLI: A kertben együtt ül a társaság.

EDITH: Jobb társaságot nyujt e könyv nekem:
Untat csupán, s nem bánt, nem ingerel.

SZENTGÁLI: Untat vagy ingerel – nem ez a kérdés…
Az illendőség mindenek fölött.

EDITH: Az illetlenség stylszerű e házban.

SZENTGÁLI: Leány, leány, nem ismerek reád.
Arcodba nézek, hallom hangodat:
S ez arcról ismeretlen, jéghideg gőg
Mered rám némán, mozdulatlanul,
E hangban gúny és megvetés rezeg.
Sokszor vitáznom kell saját szememmel,
Míg elhiszem, hogy nem csal, nem mutat
Káprázatot, s valóban még a régi
Edith rejtőzik e külső alatt,
S nem váltották fel a gonosz manók.

EDITH (eldobva könyvét):
Ki tudja? Tán úgy történt… Valami
Pajkos lidérc megtréfált s kicserélt…
Azt mondják, álmában szokott megesni
Az emberen ily különös dolog…
Talán igaz… Midőn megérkezénk
E házba, első álmam nyugtalan,
Kínos volt, és felnyitva szememet,
Egészen másnak láttam a világot;
Rút lett, mi szép volt; ami azelőtt
Gyönyört adott, undorral tölte el;
Meggyűlölék mindent, amit szerettem,
S mit eddig nagyra tarték, megvetém.

SZENTGÁLI: Atyádat is?

EDITH (Szentgáli vállára hajol): Szegény atyám, mi adta
E keserű kérdést ajkadra? Hisz
Te is, miként én, áldozatja vagy
E rút világnak.

SZENTGÁLI: Rút világ! Ugyan
Ne túlozz! Rút világ… Mért volna itt
Rútabb, mint másutt?

EDITH: Mert itt tépte le
Kiméletlen kéz azt a könnyű leplet,
Mely eltakarta torz vonásait.
Itt kelle megtanulnom, hogy amit
Eszményül tisztelék, mind semmi, semmi…
Egyetlen egy erő, egy hatalom
Van e világon, a silány arany;
S mindaz, mit ábrándos, tapasztalatlan
Lelkek dicsőnek, nagynak tartanak:
Szív gyöngédsége, lángész alkotása,
Léleknemesség, ősök érdeme –
Mind semmi, mind cseléddé aljasúl
A durva pénz előtt… Megtanulám…
E dölyfös pór, kinek vendégei
Vagyunk, e Bárdi megtaníta rá…
Atyám, atyám! miért hoztál ide?

SZENTGÁLI: No, no… csak illedelmesen, leány!
A pénz hatalma mindent elvehet,
De a modor, az a mienk marad,
S kiválaszt mindig a tömeg közűl…
Azt kérdezed, miért hoztalak ide?
Tudod jól… őseink nagy érdeméből
Csupán e név maradt meg, a vagyon
Szétfoszlott; dolgoznom kell, hogy megéljek,
S e Bárdi az, ki munkát nyujt nekem,
Hozzám valót, nemes nevemhez illőt,
Részt adva nagy vállalkozásiban.
Ez ügyben hívott meg tanácskozásra,
Azért vagyok vendége… Vagy talán
Szégyenli büszkeséged, hogy atyád
Munkából él s nem kegyelemkenyéren?

EDITH: A munkát nem szégyenlem; az igaz
Nemes minden munkát megnemesít,
Legyen bár kard vagy pőröly eszköze.
De ha te munkádat megnemesíted,
A munka mért aláz meg tégedet?
S itt, látom, minden perc új megalázás
Reád s rám nézve… Nem birom tovább.
Atyám, menjünk el innen, meneküljünk!
Valami ismeretlen, nagy veszély
Les itt rám, – félek tőle… Gyűlölöm,
Ami körülvesz… megvetem hatalmát,
És mégis érzem, elnyom, összetör…
Menjünk e helyről! (Szentgáli keblére borul.)

SZENTGÁLI (Edith haját simogatva): Csillapulj leányom!
Hallom gazdánk nehéz lépéseit.

(Fölemeli kebléről Edithet.)

Második jelenet.

ELŐBBIEK, BÁRDI.

BÁRDI: Azt hittem, báró, egyedül találom,
Máskép bizonnyal meg nem zavarom
E szép családi jelenet hatását.
Ölelkezés, csók, könnyek, apai
Áldás – ez a dolgok rendes menetje
Hasonló esetekben. Nos, lehet
Szerencsét kivánnom?

SZENTGÁLI: Mihez?

BÁRDI: Vagy úgy?
Még nem tudják? Gondoltam, az adott
Alkalmat ily érzékeny jelenetre…
No nem baj! újra kezdik legfölebb.
Vendégünk jött, az ifjú Várhelyi.
Menjen bárónő és fogadja el.

EDITH: E házban, hol magam vendég vagyok,
Nem az én tisztem vendéget fogadni.

BÁRDI: Hjah! én a jó modort, a nagyvilági
Szokásokat nem ismerem; nem úgy
Neveltek, egyszerű ember vagyok,
S most vénségemre meg nem tanulom.
Azért siessen hát, kedves kisasszony,
S az én házamban csak velem törődjék,
És ne a nagyvilág szokásaival.
Annál is inkább, mert e Várhelyi
Leszállva hintajáról, egyenest
A bárónőt kérdezte, csak vele
Van dolga. A terembe küldtem, ott
Találja… Menjen hát; ki tudja, mit
Hozott? Talán el sem bocsátja többé! (Leül.)

SZENTGÁLI: Menj, gyermekem, fogadd vendégedet.

EDITH (némán meghajtja fejét s el).

Harmadik jelenet.

BÁRDI, SZENTGÁLI.

BÁRDI: Mily nehezen mozdul… pedig ha tudná!

SZENTGÁLI (leül Bárdival szemben.)
Mit, kedves Bárdi?

BÁRDI: Hát bizony csak azt,
Kedves Szentgáli, hogy e Várhelyi
Kérőbe jött.

SZENTGÁLI: Kinek nevében?

BÁRDI: Ej!
Hát a maga nevében.

SZENTGÁLI: S kit akar
Megkérni?

BÁRDI: Mily kérdések egy okos
Embertől! Van-e itt más valaki,
Kit megkérhetne, mint –

SZENTGÁLI: Az én leányom?

BÁRDI: Csodálom, hogy csodálva kérdi ezt.
Ugyan mit várhat többet? Várhelyi
Dúsgazdag birtokos, jól ismerem
Egész értékét; szomszédomban él,
Pusztája híres mintagazdaság,
Az apja vette nem rég árverésen,
S amilyen jól forgatja pénzeit,
Pár év alatt még több ily birtokot
Fog megszerezni olcsón, biztosan.
Az ifju szép, előkelő, ügyes,
Jól táncol, futtat, megvan mindene,
Mi egy művelt hölgy szívét megnyeri;
Van négy-lovas hintója, újon épült
Fényes kastélya, parkja; ragyogó
S új nála minden.

SZENTGÁLI: Még a név s a címer is.

BÁRDI: A név s a címer is. De hát baj az?
Minden név s címer új volt egykoron,
S évek folytán az újból régi lesz.
A fődolog, hogy meglegyen; a többit
Meghozza majd a mindent elmosó
Idő, s nehány év mulva épen úgy
Feledve lesz, hogy apja uzsorás volt,
Mint most nem vetjük sok nagy úr szemére,
Hogy őse tán rablólovag vala.

SZENTGÁLI: Ne bántsuk ezt a tárgyat. Jól tudom,
Az ősi névre ön nem ad sokat.

BÁRDI: Dehogy nem, oh dehogy nem! Elfeledte,
Mily csinos évi összeget adok
Az ön nevéért, egyedül nevéért?

SZENTGÁLI (erővel visszafojtva felindulását):
Ép idején emlékeztet reá,
Hogy ügyeinkre nézve megbeszéltünk
Minden szükséges dolgot, s így tovább
Nem élek vissza vendégszerető
Szivességével.

BÁRDI: Holnap a legelső
Vonattal indulhatnak, a kocsi
Elő fog állni pontosan, ha csak
Az eljegyzést nem volna kedvök itt
Nálam megünnepelni…

SZENTGÁLI: Hagyjuk ezt!

BÁRDI: Saját javára mondom.

SZENTGÁLI: Egyedül
Leányom ítél ebben.

BÁRDI: Ha leánya
Magától meg nem érti, hogy az ő
Sorsában egyetlen mentség s remény
A gazdag férj – akárminő legyen –
Ha ezt nem érti, akkor az atya
Parancsszava értesse meg vele.

SZENTGÁLI: Hiszem, tudom, jóakarat sugallta
Minden szavát s e kéretlen tanács
Hozzám való barátságból fakadt:
Nem utasítom vissza hát, miként
Ily beavatkozás megérdemelné.
Csak egy szavam van, s ez a szó legyen
Jelenre és jövőre válaszom:
Szolgálatában állok, s amiként
Más ember tollát, karját vagy eszét,
Én nevemet adám át pénzeért.
Mindenki abból él, amije van,
S nekem nincs semmim nevemen kivűl.
Lemondtam ezzel minden tiszteletről,
Mit öntől joggal várhatok vala,
S ha ellenemben a szeszélyes úr
Hangját használja: nem panaszkodom;
De ha önérzetről és büszkeségről