Marko Kloos: Fields of Fire

Copyright © 2017 by Marko Kloos

Hungarian translation © Beke Cz. Zsolt

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Marko Kloos: Fields of Fire

47North, Seattle, 2017

Fordította: Beke Cz. Zsolt

ISBN: 978-963-419-877-2 (epub)

ISBN: 978-963-419-878-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Vass Richárd

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Ács Eleonóra, Farkas István

Korrektor: Kótai Kata

Műfaj: science fiction

Mindazoknak, akik olyan terület felett őrködnek,
ahová mások nem mernek menni

1
FÉLBESZAKÍTOTT FUTÁS

A fegyverem célkeresztje előtt álló nyurga hatalmas, még sosem láttam ekkorát, teljesen betölti az M-90-esem optikáját még úgy is, hogy nem közelítettem rá, és több száz méterre állok tőle. Lassú, nyugodt léptekkel indul el felém, a hangja olyan, mintha ágyútűz robbanna a vörös talajon. A nyurga háromujjú lábfeje minden egyes lépéssel hatalmas porfelhőt ver.

A célkeresztet a mellkasára állítom, és meghúzom a ravaszt, de olyan, mintha ehhez most százszor akkora erő kellene. Minden erőmet bevetem, de a ravasz fájdalmas lassúsággal mozdul hátrafelé. A nyurga előttem tornyosul, legalább száz méter magas, és egy újabb lépéssel megfelezi a kettőnk közti különbséget. Végül az M-90-es ravaszának kattanása jelzi, hogy a fegyver elsült. A viharszerű robaj és a nyurgák elleni lövedék hatalmas rúgása helyett a lövés hangja fojtott, szinte alig lehet hallani, míg a puska szinte nem is löki meg a vállamat. A robbanófej kirepül, és eltalálja a nyurgát valahol a hatalmas törzse közepén, de már azelőtt tudom, hogy a találat mit sem ér, mielőtt megpillantanám a becsapódás jelentéktelen felhőjét. Kézzel húzom hátra a závárt, hogy a fegyver betöltsön és én újra lőhessek, de ennek sincs sok értelme. Beleeresztem a tárat, egyik gyenge találat a másik után. A nyurgának meg sem kottyan. Mintha csak kövekkel dobálnék egy hegyoldalt.

A nyurga közvetlenül előttem áll, a feje belevész a szürke égbe, széles koponyapáncélja balról jobbra leng, ahogy a lény elfordítja a fejét. Hosszú, vékony karjával minden erőfeszítés nélkül, lazán félrelök. A világ összevissza forog a sisakom kijelzőjén, miközben hátrazuhanok.

Tudom, hogy ez nem a valóság, mert amikor néhány száz méterre nekicsapódom egy sziklának, az ütközés erejétől meg kellett volna halnom, szét kellett volna kenődnöm, mint egy bogárnak a hidrobusz poliplaszt szélvédőjén, függetlenül attól, hogy rajtam van-e a harci felszerelésem, vagy sem. De így csak lerogyok a földre, éber vagyok, életben vagyok, nem fáj semmim. A jobb kezemben még ott szorongatom a puskám egy darabját, de a nagyobbik része szétzúzódott. Eldobom az ócskavasat, és lábra állok.

A nyurga már nem foglalkozik velem, hatalmas, lassú lépteivel elsétál mellettem. Olyan gyors, hogy egy teljes sebességgel haladó, automatizált szállítójármű is nehezen érné utol, noha a lény még csak nem is siet. Hirtelen indíttatásból utánavetem magam, bár azt nem tudom, hogyan állítanám meg, ha egyszer utolérem.

A nyurga döngő léptekkel távolodik. A sziklás szirtről, ahol állok, meredek lejtő vezet egy széles völgybe. Az ég olyan színű, mint a mocskos acél, a marsi talaj sápadt okker. Megállok a szirt peremén, és ámulva szemlélem az alattam elterülő tájat. A nyurga már egy kilométerre jár, az egyik közeli város felé tart, amely valójában nem több, mint néhány nyurgatelep. A nyurgák „városai” épületek hatalmas, egymásba fonódó rácsozata, ami leginkább korallzátonyra hasonlít, lehetetlenül törékenynek tűnik annak ellenére, hogy ilyen óriási lények építették. Velem szemben a teljes völgyet ilyen nyurga építmények töltik ki, több négyzetkilométernyit fednek le a Mars felszínén, amerre csak a sisakom optikája ellát. A több száz – vagy inkább több ezer – hajlék közötti nyílt téren nyurgák vonulnak egyedül vagy százas csoportokban. Még soha nem láttam ennyit egyszerre.

A nyurga, amelyik félresöpört, folytatja útját a nyurgatelep felé. Félúton a lejtőn azonban megáll és megfordul. Óriási fejét elfordítja, amíg közvetlenül rám nem néz. Egy hosszú pillanatig farkasszemet nézünk egymással. Aztán a lény felüvölt, a hangja még így, kilométeres távolságból is fülsüketítő. A csatatéren már hallottam ilyen vagy ehhez fogható üvöltést, mint ahogy az álmaimban is egy csomószor, de minden egyes alkalommal összeszorul tőle a szívem. Mintha a hang valamilyen ösztönös választ váltana ki emberi agyunk primitív szegletében, amely azért felel, hogy féljünk egyedül a sötétben. Az üvöltés hangcunamiként hömpölyög végig a tájon, elsodor engem, majd visszaverődik a hegyoldalról, és most már olyan, mintha mindenhonnan ez hallatszana. Egy percig is eltart, míg lassan elhal; az utolsó hangfoszlány gyászosan szól, mint egy siratódal.

A völgyben a többi nyurga felel, százan, ezren vagy akár tízezren is egyszerre. A hangjuk belém kúszik a talajon és cipőm talpán keresztül, de hallom a levegőben is; a légkör minden egyes molekuláját megrezegteti ez a döbbenetes űrkórus. Úgy tűnik, hogy a bolygón élő lények mindegyikének hallania kell ezt a kakofóniát, amelyben furcsamód mégis van valamilyen harmónia, annak ellenére, hogy több tízezer össze nem illő hangból áll. A kórus sokáig zeng, míg szép lassan elhal, egyik hang a másik után.

Az ezt követő csend baljóslatú, és sokkal természetellenesebbnek hat, mint az, amit előtte hallottam. Felnézek a sötétszürke, üres égboltra, és egyre nagyobb rettegés szorítja satuba a szívemet. Aztán újabb hangot hallok, alig lehet kivenni a szélben, mégis ott van, minden egyes másodperccel egyre erősebb, éles, metsző hang, olyasmi, mint egy füttyszó. A nyurgák énekéhez hasonlóan ezt a hangot is hallottam már az atmoszférában, és tudom, hogy mit jelent. Nem féltem sem akkor, amikor a nyurga félrelökött, mert az útjában álltam, sem akkor, amikor több ezer fős kórusuk földöntúli hangon siránkozni kezdett, de most, hogy tudom, mi közelít a légkörből, halálra rémülök. Nem látom a robbanófejeket, de érzem a levegőben és a csontjaimban baljóslatú jelenlétüket. Itt a világvége, nem tehetünk ellene semmit, nincs olyan mély bunker, ahová elrejtőzhetnék, nincs olyan magas és erős lény, amely túlélné az elkövetkezőket.

A detonáció előtti pillanatokban hasadó hangot lehet hallani, apró, tömör tárgyak zuhannak a felszín felé hipersebességgel. Aztán a völgyben a nyurgák és az épületeik kifinomult hálózata eltűnik a ragyogó, vakító fehér villanásban, és a szemem láttára egy új nap születik a bolygó felszínén. A robbanás azonnal perzselő hővel jár, mintha egy fúziós rakéta hajtóműve mögött állna az ember. Egy szempillantás alatt el kellene hamvadnom, nanomásodpercek alatt atomjaimra kellene szakadnom, de a testem egyben marad, miközben az atomrobbanás fénye és hője teljesen beterít. Elég ideig maradok egy darabban ahhoz, hogy megérezzem a több megatonnás atomrobbanás hangját és lökéshullámait idefent a szirten. Elképesztően hangos, ahogy véget vet a világnak, és akkora a fizikai ereje a hangnak is, mintha szilárd tárgy lenne. De még mindig látok és hallok, még mindig érzem a szívemet dobogni a mellkasomban, még akkor is, amikor a lökéshullám felemel, kiszorítja a levegőt a tüdőmből, és a levegőbe hajít. Valami keménybe ütközik a fejem, és a váratlan érzés kiránt az álmomból.

————

A hálószoba padlóján ébredek. A halántékom tompán lüktet. A szívem még mindig hevesen ver. Hanyatt fekszem, a mennyezetet nézem egy-két percig, amíg le nem lassul a pulzusom. Nincs más rajtam, csak a katonai alsónadrágom és atlétám. Az épület környezeti irányítása energiatakarékosság címén kikapcsol éjszakára, hideg, őszi szél fúj be a nyitott ablakok előtti szűrőkön, a hátamon mégis csorog a víz. Kivetítem az időt a mennyezetre: 04:38.

Lassan, nem túl nagy lelkesedéssel felállok. Halley az ágy túlsó felében még alszik. Mélyen, szabályosan lélegzik, így tudom, hogy az ő álmai – már ha egyáltalán álmodik – messze nem olyan drámaiak, mint az enyémek. A karjából gyógyszeradagoló tű lóg, ami figyeli az állapotát, és mesterséges álomban tartja. Már egy hónapja visszatértek a Leonidas-rendszerből, de a sebek az arcán és az oldalán még mindig nem gyógyultak be.

Kopka mester emeleti szobája nem túl nagy, talán a fele annak a zsúfolt lakóblokknak, ahol a Lunán laktunk a Leonidas-küldetés előtti évben, de legalább itt vagyunk a Földön, egy civil országban, és nem egy katonai bázison. Maglevvel ráadásul csak negyedórányira vagyunk az anyavilági véderő burlingtoni légibázisától, ahová Halley minden másnap rehabilitációs kezelésre jár. Sikeresen túlélte, amikor katapultált darabjaira hulló deszantgépéből, de a titán katapultkapszula túl korán csukódott be, és alaposan helybenhagyta Halley testének bal oldalát. Eltört a karja, a lába és a csípője, számos belső sérülést szenvedett el, a koponyájába pedig titánimplantátumot építettek. Tudom, még most is vannak fájdalmai, ugyanakkor azt is, hogy sokkal jobban bántja, hogy nem repülhet. Ha fizikai fájdalmat kell elviselni, a feleségemnél keményebb embert nem ismerek, és egyáltalán nem örülök, hogy szenvedni látom, de sokkal jobban aggódom azon, hogyan fogja elviselni, hogy munkanélküli lett.

Kimegyek a fürdőszobába, becsukom az ajtót magam mögött, és megnyitom a csapot, hogy megmossam az arcom. Itt, Vermontban még mindig fura íze van a víznek. Tisztának tiszta – a teleknek saját szivattyúja van, ami közvetlenül a város alatti talajvízből veszi a vizet –, de én egész életemben újrahasznosított és szűrt vizet ittam, először a szociális lakóövezetben, aztán a hadseregben is, és ehhez vagyok szokva.

Kinyitom a mosdó melletti ablakot, hogy beengedjem a hűvös, őszi levegőt. Az utca csendes, sehol egy gyalogos vagy egy hidroautó ezen a korai órán, Liberty Falls kisvárosára pedig nem jellemző a szociális lakóövezetekben uralkodó éjszakai hangzavar. Amikor először itt aludtam, a háttérzaj hiánya annyira zavart, hogy fél éjszaka nem tudtam elaludni, mert minden egyes apró zörejre felriadtam.

Halley már ébren vár az ágyban. Álmosan rám pislog, a feje önszabályozó, felfújható párnán pihen. Az arca jobb oldalán hatalmas lila folt húzódik a haja tövétől egészen az álláig. A baleset után teljesen fekete volt, aztán kékeszöldre változott, most pedig egészségtelen sárgásbarna színben pompázik.

– Szia – mondom. – Bocs, ha felébresztettelek.

– Semmi baj – motyogja Halley, aztán felnéz a mennyezetre vetített holografikus órára. – Jézusom. Még visszafekszel?

– Nem hiszem – felelem. – Inkább elmegyek futni.

– Ilyen korán?

– Most a legjobb. Nem kell a civileket kerülgetni.

– Jól van – sóhajtja Halley. – De most nem csatlakoznék hozzád.

A gyógyszeradagoló halkan felcsipog. Halley odakap, és megnyomja a felülíró gombot, amivel megakadályozhatja, hogy az eszköz egy adag fájdalomcsillapítóval ismét álomba ringassa.

– Miért vagy fent? Rosszat álmodtál?

– Rosszat álmodtam – bólogatok.

– Jól vagy?

– Igen, elmegyek futni, és kiszellőztetem a fejem.

– Oké. – Halley aggódva néz rám. – Érj haza reggelire, vagy hívom a gyorsreagálásúakat.

– Parancs, értettem, asszonyom.

————

A levegő odakint kellemesen hűvös és tiszta. Késő ősz van, az éjszakai hőmérséklet már egy-két hete fagypont alá süllyed, de jólesik a hidegben futni. Végigfutok Liberty Falls főutcáján, el az üzletek kirakatai előtt, amelyek még zárva vannak ezen a korai órán; a hideg levegőben látszik a lélegzetem. Terepmintás gyakorlóm nadrágját és egy pólót vettem fel a futáshoz, a pisztolyomat a derekamra csatoltam, a tabletemet a nadrágzsebembe tettem. Gyakorlatilag kötelező magammal hordanom a készenléti csomagomat akkor is, ha nem vagyok szolgálatban, de nehéz futni egy tizenvalahány kilós könnyű páncéllal és egy géppisztollyal a vállamon.

Mindig is utáltam futni, de valahogy az utóbbi egy hónapban, amióta visszatértünk a Leonidasról, hozzászoktam – sőt, talán meg is kedveltem. Így tartom tisztán a fejem, amikor nem tudok elaludni, vagy amikor egy ideig egyedül akarok maradni. Az sem hátrány, hogy a mérleg ismét annyit mutat, mint egy éve, mielőtt kiképző szakaszparancsnoknak neveztek volna ki Oremben, ahol bizony sikerült néhány kilót felszednem a helyőrségi étkezdén.

Hiába jártam már számtalanszor ezen az utcán, teljesen szürreális egyedül, a sötétben itt lenni. A szociális lakóövezetekben tíz perc sem kellett volna ahhoz, hogy kiraboljanak vagy meggyilkoljanak, de Liberty Falls lakosai egy tiszta és rendezett várost tartanak fenn. Általában szembejön egy rendőrjárőr az utcán, és a mai nap sincs másképp. Elfutok a könyvtár mellett, és egy rendőrségi hidrokocsi hajt el mellettem. A zsaru fürkész tekintettel néz rám, aztán üdvözlésre emeli a kezét, én pedig visszaintek. A járőrkocsi továbbhalad a főutcán, az elektromos motor olyan halk, hogy csak az abroncsok surrogását hallom az aszfalton.

A városháza mögött az út elkanyarodik, és elindul felfelé a dombon. Eddig még fél kilométerre sem sikerült felkaptatnom a lejtőn kifulladás nélkül, de mindennap egyre messzebbre jutok. Ma több mint a feléig érek, mielőtt elnehezülnének a lépteim. Talán ma lesz a napja, hogy legyőzöm a dombot, és feljutok a tetején lévő lakóövezetbe.

Az út háromnegyedénél járok, kicsit lihegek, de még bírom, amikor a tabletem csipogással jelzi, hogy üzenetem érkezett. A három rövid, három hosszú, három rövid jelzés fokozott prioritású vészhelyzetet jelez. Megállok, kifújom magam, aztán kiveszem a terminált a zsebemből, közben a dombtetővel szemezek, amely mindössze néhány száz méterre van, csak pár percet kellene még lihegni és fújtatni a tízfokos lejtőn.

Hát, akkor majd holnap.

A tabletem kijelzőjén egy rövid üzenet áll csupán, ami mégis annyi adrenalinnal tölt fel, hogy a fáradtságom semmivé lesz.

„NYURGABETÖRÉS FOLYAMATBAN – MINDEN SZOLGÁLATON KÍVÜLI KATONA JELENTKEZZEN A HGYK-N – EZ NEM GYAKORLAT”

A HGYK a helyi gyülekezőkörletet jelöli, azaz az eltávozáson lévő katona tartózkodási helyéhez található legközelebbi támaszpontot. Számomra és Halley számára ez az anyavilági véderő burlingtoni légibázisa, tőlünk negyedórányira van. Zsebre dugom a tabletet, és lefutok a dombról.

————

A mester házában Halley már kikelt az ágyból, és félig fel is öltözött, mire felsietek a lépcsőn az étterem feletti vendégszobába. Leveszem az átizzadt pólót, félredobom, és tisztát veszek elő a komódból.

– Azt hiszem, a reggeli várhat – jelentem ki.

– Megkaptam a riasztást – közli Halley. – Én is megyek.

– Egy frászt! Rehabon vagy, és amíg a doki máshogy nem rendelkezik, nem ülhetsz pilótafülkébe.

– Próbáljon csak megállítani, hadnagy! – vág vissza. – Ma egyébként is Burlingtonba kellene mennem a következő terror kezelésre, és akár fel is vehetném a kezeslábasomat, arra az esetre, ha beütne a krach, és több gép lenne, mint ahány elérhető pilóta.

Tudom, hogy erről nem érdemes vitatkoznom Halley-vel, aki már bele is bújt az egyenruhájába. Azt szeretném, ha visszafeküdne az ágyba, és beletörődne, nincs olyan állapotban, hogy botkormányt ragadhasson, és hogy egyetlen repülőegység-parancsnok sem ültetné be egy deszantgép pilótafülkéjébe, amíg a katonai orvos zöld utat nem ad. De tudom, hogy ezt nekem nincs jogom közölni vele. Így inkább felemelem a hónaljtokját a komódról, és segítek neki felvenni. Kicsit felszisszen, amikor a bal vállára húzza a rögzítőhevedert, de aztán a helyére kerül a tok. Amióta egy hónappal ezelőtt az NACS Portsmouth intenzív osztályán visszatértünk a Naprendszerünkbe, Halley most először öltött teljes harci felszerelést. A jobb kezével gyorsan megérinti a pisztolyt a hóna alatt.

– Jó érzés – jelenti ki.

– Már egy hónapja nem volt nyurgabetörés – töprengek. – Abban bíztam, hogy a Marsig színüket sem látjuk.

– Bízzunk abban, hogy csak egyetlen hajóról van szó, és nem az egész flottájuk tart errefelé – feleli Halley. – Szívás lenne, ha pont azelőtt ütnének rajtunk, hogy mi is elindítanánk az offenzívát.

Megragadom a készenléti zsákomat, és a vállamra vetem. Halley zsákja a padlón hever az ágya mellett. Odalépek, és az övét is felveszem.

– Azt tippelem, húsz perc múlva kiderül – mondom. – Induljunk, majd a vonaton felvesszük a csatapáncélt, és betárazzuk a kézifegyvereket.

————

A ház előtt az anyámmal és Kopka mesterrel futunk össze, akik azért jöttek, hogy kinyissák az éttermet. Anya ijedten néz rám, amikor megpillant minket az ajtóban, készenléti zsákkal a vállunkon és elszánt kifejezéssel az arcunkon.

– Mi történt, Andrew?

– Elrendelték a harckészültséget – felelem. – Jelentkeznünk kell Burlingtonban. Betörtek a nyurgák.

– Hányan vannak? – kérdezi a mester.

– Fogalmam sincs. Most kaptuk a riasztást, éppen indulunk a bázisra, hogy megtudjuk a részleteket. Kapcsoljátok be a híreket, és legyetek türelemmel. Ha rosszra fordulnak a dolgok, ne feledkezzetek meg a széfről az irodában.

Kopka mester arca ugyanolyan komor, mint a miénk.

– Vigyázzatok magatokra. És alaposan hagyjátok helyben őket.

Anya átöleli Halley-t, aki a fájdalomtól kissé elfintorodva, de viszonozza a gesztust. Aztán én következem, de a testemen annyi az extra felszerelés – huszonöt kilónyi páncél és fegyver –, hogy anyám csak félig ér át.

– Tudom, hogy ez a dolgotok, de én akkor is gyűlölöm, amikor harcolni mentek.

– Jogod van hozzá, anya – felelem. – Indulnunk kell. Nemsokára visszajövünk, de azért a reggelit nem fontos melegen tartani. Odaleszünk egy ideig.

– Friss reggelit kaptok, amint hazaértetek. Nem számít, hogy a nap melyik szakában. Csak gyertek haza, jó?

Már nem köszönök el, amikor elindulok, mindenféle búcsúzkodás nélkül trappolunk el a vasútállomás felé. Jobb úgy tenni, mintha csupán egy kis időre szünetet tartana az ember az életében, hogy elintézhessen valamit; aztán, amikor nem sokkal később visszajön, mindent ott folytathat, ahol abbahagyta. Ha minden egyes induláskor a várható veszélynek megfelelően könnyes búcsút veszünk egymástól, mostanra nem maradt volna bennem semmilyen érzelem.

————

A mágnesvasúton csak arra van időnk, hogy felvegyük a könnyű vértezetet, és megtöltsük a személyi fegyvereinket; a könnyű géppisztoly, amely mindig a készenléti táskánkban van, valamivel nagyobb tűzerőt biztosít, mint egy pisztoly. A vonat negyedóra alatt száguld el velünk Liberty Fallsból Burlingtonba – most a szokásosnál gyorsabban, mert ez egy katonai különvonat, nem a menetrend szerinti járat. Többször is ellenőrizzük egymás felszerelését, bár a könnyű páncélon nincs annyi becsatolni- és beállítanivaló, mint a rendes harci páncélon, de legalább valamivel leköthetjük a kezünket és az agyunkat, és némiképp csökkenti az idegességünket is. Az első riasztás óta nem kaptunk új híreket a MilNeten, így az agyunk újabb és újabb forgatókönyvekkel áll elő, attól kezdve, hogy egyetlen nyurga hajó tévedt felénk, egészen addig, hogy a Mars mellett állomásozó teljes nyurga flotta intézett támadást. Eszembe jut az éjszakai élénk álmom, és abban bízom, hogy nem azt láttam, mi vár rám kilencvenhat óra múlva. Arra a napra sem testileg, sem lelkileg nem állok készen.

Az anyavilági véderő burlingtoni légibázisának saját vasúti megállója van. Leözönlünk a vonatról, együtt azzal a néhány tucat katonával, akik a környéken szintén megkapták a riasztást. A vasútállomás előtt, a bázis bejáratánál felállított biztonsági ellenőrző pontot a véderő fél tucat teljes csatavértet viselő katonája őrzi, M-66-os puskáikat lazán, de lövésre készen tartva. Halley-vel mindkettőnk személyazonosságát ellenőrzik.

– Egy kapszulalovas – jegyzi meg az ellenőrző ponton álló hadnagy, miután a képernyőn felbukkannak az adataim. – Nagyszerű. Van pár századunk, amelynek tapasztalt tisztre van szüksége. Jelentkezzen a Bravo leszállópályán, ott majd kap egy madarat.

– Én is odamegyek – vág közbe Halley. – Hátha szükség lesz pilótára is. A véderő bármelyik gépét el tudom vezetni.

A tiszt beolvassa az ő igazolványát is, majd visszaadja neki.

– Igen, asszonyom. Aponte őrmester, vigye el ezt a két tisztet a Bravo leszállópályára! Most azonnal!

– Hány maghajó közeledik, hadnagy? – kérdezi Halley.

– Egy sem, asszonyom. – A katona most felém fordul, aztán végignéz a sorban álló katonákon. – Már itt vannak. Egy órával ezelőtt rohanták le a thulei közös bázist. Grönlandon. A semmiből jöttek, a jégből törtek elő.

2
A THULEI KÖZÖS BÁZIS

Tízezer méterrel Grönland nyugati partjai felett a deszantgépünk zuhanórepülésre készülődve veti bele magát a jég és a szél szédítő egyvelegébe.

Vihar dúl a sziget ezen része felett, ebből a magasságból olyan a látvány, mintha a tél dühe fizikai valósággá vált volna. A gomolygó, acélszürke felhők ötezer méteres magasságban kezdődnek, és szinte a talajszintig érnek. Amikor a deszantgép leereszkedik a viharzónába, azonnal a kavargó szelek játékszerévé válik. Kapszulahuszárként nemegyszer tapasztaltam, hogy az atmoszférába való belépés milyen kellemetlen lehet, de Grönland felszíne felé tartva úgy érzem, mintha nem is mi irányítanánk a repülőt, úgy rázkódunk, mint borsó a konzervdobozban. Nem is tudom, láttam-e már valaha ilyen ádáz vihart. A folyosó két oldalán azonban harminc, az AV és az űrgyalogság kötelékébe tartozó katona ül a csapóülésen, így nem húzom le az arcmaszkomat, és igyekszem minél jobban titkolni az idegességemet.

A taktikai hálózat szokatlanul csendes. Négy deszantgép, egy teljes századnyi katona ereszkedik nagy sebességgel, spirális támadópályán a thulei közös bázisra. A közeli légtérben több katonai repülőt is látok – két AV csatarepülőgép közeledik dél felől, tőlünk ötven kilométerre és ötezer méterrel alattunk repülnek, és az Európai Haderő delta alakzatban repülő deszantgépei is felbukkannak Grönland belseje felől, még mindig száz kilométerre tőlünk. Alattunk azonban nem látszik semmi, az európaiakkal közösen vezetett thulei légi- és űrbázis legénységének taktikai jelzői nem látszanak sem a bázisban, sem körülöttük.

– Hallottunk valamit a földiekről? – kérdezem a pilótától.

– Negatív – közli az AV hadnagya a pilótafülkéből. – Nem kaptunk tőlük semmit. Nincs üzenet, sem aktív radarjel. A leszállást segítő rendszer sem működik. Jó kis móka lesz megközelíteni a bázist ebben a kavargó káoszban.

A kinti kamera képén csupán a süvöltő hóvihar és a jég látszik. Semmi olyasmi, amihez az irányt vagy a helyzetünket be lehetne mérni. Csak a belső fülem érzékelése és a pilótafülkéből jövő információk alapján tudom bemérni, hogy húsz fokban bedöntött orral ereszkedünk a föld felé. A leszállást segítő rendszer nélkül a deszantgép nem tud automatikusan landolni a thulei leszállópályán, csak a pilóta tapasztalatán múlik, hogy sikerül-e egy darabban földet érnünk, vagy pár percen belül egy füstölgő kráterben végezzük a jégmezőn. Nem Halley vezeti a gépet – nem engedték egy AV gép botkormányához –, és egyszerre vagyok boldog és aggodalmas, mert a feleségem jelenleg az anyavilági véderő burlingtoni légibázisán várakozik.

– Honnét a pokolból jöhettek? – veti fel az egyik őrmester a parancsnoki csatornán zajló beszélgetésben.

– A kapszulában, ami előző hónapban csapódott be ide – említem meg. – Levadásztuk azt a nyurgát, amelyik kijutott. A kapszula beszakadt a jégbe. Valószínűleg nem csak az az egy lény volt benne.

– Egy rohadt hónapon keresztül túléltek a jégben?

– Egyelőre nagyon úgy néz ki, őrmester – felelem.

Visszaidézem a múlt hónapi eseményeket: ahogy a hajótest maradványai mindent elsöpörtek; a magkapszula, amit nem sokkal később megtaláltunk a jégen; a romok közül előmászó nyurga, amely a tűzvonalunkba botorkált; és a rettenetes hang, amikor a jég beomlott a kapszula alatt, az pedig belecsúszott a mély hasadékba, amelynek az aljáig a Wasp nagy erejű reflektorai sem tudtak levilágítani. Az európai csapatok átvették a becsapódás területének felügyeletét, és fertőtlenítették a környéket, de nagyon úgy tűnik, hogy nem végeztek alapos munkát, amikor életben maradt nyurgák után kutattak. De talán nem is lett volna rá mód, hogy a kilométer vastag jégtakaró alatt élet nyomait keressék. Most már fél évtizede küzdünk ezek ellen a lények ellen, és nekik minden egyes alkalommal sikerül meglepniük minket, ami miatt meg kell változtatnunk a taktikánkat.

– A külső levegő hőmérséklete mínusz nyolcvanhárom Celsius-fok – jelenti a deszantgép fedélzeti technikusa. – A talajon mínusz huszonkilenc fok van, a szél kilencven csomóval fúj. Ellenőrizzék a fűtőegységeiket, máskülönben ez egy rövid küldetés lesz!

A készenléti zsákom könnyű vértezete helyett kölcsönöztem egy AV páncélt a deszantgép fegyverraktárából. Grönlandnál nincs barátságtalanabb környezet a földön, különösen tél elején. A könnyűvértembe nem építettek be fűtőegységet, ha abban a vékony lemezpáncélban lépnék ki a deszantgépből ebbe a téli viharba, nagyjából öt perc alatt harcképtelen jégtömb lenne belőlem. Elindítom a kölcsönpáncélom fűtőegységének tesztjét, néhány pillanattal később pedig már érzem is, hogy a beépített fűtőelemek melegíteni kezdik a testem.

– Kibaszott Grönland – morogja a szakasz őrmestere. – Azt hittem, hogy ezek az izék nem szeretik a hideget.

– Nem is – mondom. – De ez, úgy tűnik, nem jelenti azt, hogy nem élnek túl ilyen körülmények között. Ellenőrizze, hogy a csapatai készen állnak-e. Addig senki se húzzon csőre, amíg nem landoltunk, és nem szálltunk le a gépről!

– Vettem, hadnagy. Maga a szakértő.

A hajó hirtelen jobbra ránt, majd zuhanni kezd, aztán ismét emelkedik, ide-oda pattogunk a tajtékzó széláramlatok között. Ha nem lenne a csapat bekötve, a katonák ide-oda csapódnának az utastérben. A Hornet hajóteste nyöszörög a megpróbáltatások alatt, én pedig azon töprengek, hogy vajon mennyi légköri nyomást bírnak ki ezek a régi, megviselt gépek, mielőtt a fém elfárad, és a fizika szabályainak megfelelően, a gép törmelékének felhőjében aláhullunk Grönland egén.

– A földön a láthatóság kurva szar, a nyurgák pedig nem látszanak a hőkamerán – közlöm az őrmesterrel és a rajparancsnokokkal. – Amint leértünk a rámpán, szétbontakozunk egy széles arcvonalba. Ötven méter lesz minden katona között, így legalább a TacLinken meg tudjuk egymással osztani, hogy mit lát a másik. Bármi is lép elő a sötétből, azonnal tüzet nyitunk rá. Közelharc lesz, szóval mindenki álljon készenlétben, a rádiózást pedig tartsuk minimális szinten. Ezek megérzik azt is.

A rajparancsnokok egyesével jelzik, hogy megértették az üzenetet. A Hornetben ülő csapat feszültnek, de elszántnak tűnik. Ezek nem olyan zöldfülűek, mint akik közel két hónappal ezelőtt landoltak velem ugyanitt. A csapat szinte teljes egészében AV katonákból áll, noha jobban örültem volna, ha az űrgyalogság harcedzett szakaszai tartottak volna velem, de egyikük sem úgy néz ki, mint aki most fejezte be az alapkiképzést, sőt sokan közülük tapasztalt sorkatonák és altisztek, akik nem most indulnak először csatába. Az új irányelvek nyurgabetörés esetén a gyors reakciót hangsúlyozzák: menjenek oda a katonák azzal, amijük van, támadják le őket, amilyen gyorsan csak tudják, és ne vesztegessék az időt arra, hogy összeválogassák az optimális fegyvernem-kombinációt. A Nemzetközösségi Véderőt kiképezik a nyurgaellenes fegyverek használatára, mert idővel talán mindannyian szembekerülnek velük.

– Landolás három percen belül – jelenti be a pilóta. – Kilencszáz méteren járunk. Rengeteg hőjelzést látok odalent.

A páncélom számítógépe a thulei közös bázist és annak néhány kilométeres körzetét mutatja. A hatalmas katonai létesítményt az Európai Unió védelmi erejével együtt üzemeltetjük. Thuléban óriási deszantleszállóhely és két, öt kilométeres kifutópálya van, amely a nemzetközösségiek bármely gépének fogadására alkalmas. Ellenőrzöm a hajó orrában található szenzorok adatait, de az optika csak a kavargó hópelyheket mutatja. A hőérzékelők jóval árulkodóbbak. Előttünk tucatnyi, kisebb-nagyobb tűz ég ott, ahol a bázis hozzásimul Grönland északnyugati partvidékéhez.

– Repüljön el felette alacsonyan, mielőtt letenne minket – jelzem a pilótának.

– Ha annak bármi haszna is lenne – feleli a pilóta. – Jelenleg abszolúte zéró a láthatóság odakint.

Kikapcsolom a külső kamerákból érkező optikai adást, mert csak elszédülök és ideges leszek a látványtól. Így viszont nincs előttem sem az ég, sem a horizont, semmilyen vizuális fogódzó, amiből meg tudnám állapítani, hogy nincs-e éppen fejjel lefelé a repülő – márpedig a belső fülem pontosan erről akar meggyőzni. Az előttem látható környezetre koncentrálok inkább, a deszantgép rakterére, ahol harminchat katona várt a parancsomra.

– Hatvan másodperc – jelenti a pilóta. A vörös fény a hátsó rámpa felett villogni kezd. A katonák még az utolsó pillanatban is a felszerelésüket ellenőrzik.

– Szétbontakozásra felkészülni – adom ki a parancsot a szakasz csatornáján. – Térköz ötven méter. Amint földet érnek, azonnal tüzelhetnek. Ha valami nagy testet látnak maguk előtt, beleeresztenek egy sorozatot.

Ellenőrzöm a helyi TacLink hálózaton a többi levegőben lévő szakasz helyzetét. Ők is lassan ereszkednek fél kilométerrel mögöttünk balra, és ilyen távolságra landolnak majd tőlünk északra. Az európaiak deszantgépei még mindig ötven kilométerre vannak, az legalább tízpercnyi repülőidő. Egyelőre csak mi vagyunk, és azok, akik a thulei bázison életben maradtak. Átkapcsolok a helyi védelmi csatornára.

– Thulei bázis állománya, itt a Burlington Egy-Ötös AV repülő. Hamarosan landolunk a 08 Tango kifutópálya közepén, a fedélzeten egy lövészszakasszal. Ha hallja ezt valaki odalent, akkor töltse fel a TacLink adatait, és tartson ki.

A páncélunkban található TacLink adóvevők képesek a közelben található csatapáncélok számítógépeihez csatlakozni, valamint kapcsolatba lépni a felszínen lévő nemzetközösségi csapatok hálózatával, így még a csata hevében is azonnal megoszthatók az információk. Ereszkedés közben rémisztően kevés frissítést jelző buborék bukkan fel a taktikai kép szürke ködében a számítógépem kijelzőjén.

– Több tüzet is látok a képernyőn – mondja a pilóta.

Ellenőrzöm az optikai jelfolyamot, narancsszínű pöttyök bukkannak fel a fehér forgatagban, legalább fél tucat tűz ég szerte a bázison. A számítógépem ezt a képet gyorsan rávetíti a taktikai térképre. A legnagyobb narancssárga folt az üzemanyagtöltő létesítménynél világít, a leszállópálya mellett, ahol több deszantgép-leszállóhely is található. A nyurgák azonban nem csak az üzemanyag-infrastruktúrát tették tönkre. Ha a számítógépem tájolása nem téved, akkor a laktanya központi részét és a bázist energiával ellátó fúziós reaktort is lerombolták. Naná, hogy a reaktort is. Azt sosem hagyják ki.

– Hány ezüstgolyónk van? – kérdezem a rajparancsnoktól.

– Három – hangzik a válasz.

Mennyi?, szalad ki majdnem a számon, de aztán mégis hallgatok. A TTR rakétavetőjének új nyurgaellenes lövedékét nevezte el a hadsereg ezüstgolyónak. Valójában ez az új, gázzal töltött nyurgalyukasztó lőszer tízszeresére növelt változata, nemcsak a robbanógáz erősebb benne, de a tűhegye is jóval hatékonyabb és tartósabb. Az előállítása drága, nem jól tárolható, és zömében a Marsot megszálló csapatok raktárába jut; csoda, hogy ezen a hajón egyáltalán van belőle.

– Töltsön egyet-egyet mindkét szárnyba, egyet pedig középre – utasítom. – És próbálja meg nem elhibázni őket.

– Értettem – feleli a szakasz őrmestere, de hangjában hallani a rosszallást. A légierő menő alhangyája azt hiszi, hogy az AV bokorugrói nem tudják, hogyan kell megvívni egy kurva csatát.

A deszantgép rakodórámpája még azelőtt kinyílik, hogy a csúszótalpak földet érnének, és a jeges levegő úgy hatol be a raktérbe, mint egy láthatatlan penge. Kint a vihar teljes erővel tombol, a környezet a végletekig barátságtalan, mint a legkegyetlenebb, alig terraformált holdakon, amelyeket a galaxis lakott részében láttam. Nem tudom, hogy fajként miért ragaszkodunk ahhoz, hogy afféle helyen éljünk, ahol az időjárás olyan gyorsan tud végezni velünk, mint egy nyurga vagy az ellenséges sereg tűvető puskái.

– Le a gépről! – kiáltja a szakasz őrmestere, amikor a rakodórámpa tompa döngéssel lenyílik a havas kifutópályára. – Az első raj balra, a második középre, a harmadik jobbra! Egy-kettő!

Az AV katonái libasorban elhagyják a hajót, a fegyvereik tüzelésre készen. Én a szállítójármű hátsó részében utazom, így én a többiek után szállok ki a gépből. Kikötöm a biztonsági övet, kiveszem az M-90-est a tartóbilincséből, majd futólépésben követem őket le a rámpán, miközben egy tizenöt milliméteres nyurgairtó lövedéket tolok be a töltényűrbe.

Talán ha harminc méternyire látok a deszantgép körül kavargó hóesésben. A számítógép az arclemezemre vetíti az összes elérhető TacLink adatot. A csapat laza arcvonalat alakít ki, miközben a deszantgép mögöttünk a magasba emelkedik, hogy felülről fedezzen minket. Tőlem jobbra és balra kék árnyékok mozognak – szabad szemmel nem láthatom őket, de a taktikai számítógép pontosan tudja a helyzetüket, és lehetővé teszi, hogy a rövid távú taktikai hálózaton kapcsolatba lépjek mindenkivel.

– A bázis felé indulunk! – adom parancsba, közben a taktikai térképen be is jelölöm a célt. – Használják a hőkamerát! A nyurgákat ugyan nem mutatja, de az embereket ki tudják szúrni.

Bekapcsolom a sisakom hőkameráját, meleg narancs és vörös foltok jelölik a hőforrásokat az előttünk elterülő, alaktalan fehér káoszban.

– Egy-Öt Vezér, én innét, fentről szart sem látok magukon kívül – üzeni a pilóta a levegőből. A taktikai számítógép a deszantgép háromdimenziós rajzát mutatja a fejünk felett hatvan méterrel lebegni.

– Mozgás balról – jelenti az egyik katona, és újabb adag adrenalin árad szét már eddig is pattanásig feszült testemben.

A bakancsom talpán keresztül előbb megérzem a közelgő nyurgát, mint hogy meglátnám. Nem olyan súlyosak, mint ahogy eddig hittük, de még így is több száz tonnát nyomnak, és amikor valamelyikük a közelünkbe ér, a lépteik által keltett rezgésekből negyed kilométeres sugarú körben érzékeljük a jelenlétüket. A rezgések erősek, és gyors egymásutánban érkeznek – a nyurgák futásnak eredtek.

A bal szélen valami hatalmas fehér dolog rajzolódik ki a hóviharból. Az arcvonalunk szélén álló TTR-lövész arra fordítja a rakétavetőjét, de a nyurga túl nagy sebességgel közelít. Sovány karját meglendíti a föld felett, elsöpörve a nehézlövészt, aki éppen célra emelte a rakétavetőjét. A harmincszor nagyobb és ezerszer nehezebb lény mozdulatára a rakétavető, a felbecsülhetetlen fontosságú ezüstgolyó, amely a nyurgairtó rakétakészletünk harmadát jelentette, és a szerencsétlen katona egy szempillantás alatt belevész a szerteszét szóródó hó- és jégkristályok felhőjébe.

Nem kell kiabálnom, hogy a bal oldalon alakítsuk újra az arcvonalat, és nyissunk tüzet. Az M-90-esek csövéből gázzal töltött lövedékek repülnek a nyurga sziluettje felé, még azelőtt, hogy a katona elvesztése után felkavarodott hó leülepedne. A nyurga két, három majd négy sorozatot kap a mellkasába, amit ilyen közelről szinte képtelenség elvéteni. A lény megtántorodik, és fülsüketítő nyüszítéssel bicegve folytatja az útját. Én is célba veszem, az ujjamat csak akkor veszem le a ravaszról, amikor kiürül a tár és a závárzat visszazár. A deszantgép ágyúi a fejünk felett hangos robajjal szintén tüzelni kezdenek, a töltényhüvelyek úgy záporoznak az égből, mint az acéleső. A nyurga megpróbál kiegyenesedni, majdnem sikerül rendesen talpra állnia, noha lövedékek záporoznak a testén, és apró gejzírek robbannak ki a jégből. Aztán egy TTR rakétavető durran a hátam mögött, a lövedék fenyegető, tüzes ragyogása fénysebességgel halad a nyurga felé, majd a felsőteste kellős közepén találja el. A rakéta tompa puffanással robban fel, amit fröccsenő hang kísér. A nyurga hangos üvöltése elnyújtott hörgésbe megy át, ami megdöbbentően hasonlít az emberek halálhörgésére, miközben teste a hóba zuhan.

– Burlington Egy-Öt, tüzet szüntess! – kiáltom a légvédelmi beszélgetésbe. – Egyet leszedtünk. Spórolj a skulókkal!

– Vettem.

A fejünk fölött elül a lövések hangja. A számítógépem időmérője szerint az egész akció mindössze húsz másodpercig tartott attól a pillanattól, hogy a nyurga előtűnt a hóviharból, de én úgy kapkodom a levegőt, mintha egész reggel harcoltunk volna.

– Agyon fognak minket taposni a nyílt terepen – szólal meg a szakasz őrmestere. – Egy ezüstgolyónk maradt. Ilyen közelről a puskalövedékek nem állítják meg őket elég gyorsan.

– Futólépésben közelítsük meg a hangárokat! – utasítok mindenkit. – A közöttük lévő résben fedezékbe húzódhatunk, és majd ott kitaláljuk, hogyan tovább.

A szakasz a nagyjából száz méterre álló hangár felé rohan. A kifutópálya fagyott aszfaltján igyekszem figyelni, hogy nem érzem-e a talpam alatt a nyurga közeledtéről árulkodó rezgéseket. Már megszoktam, hogy távolról küzdjek velük, ahol teljes nagyságukban láthatom őket, és kihasználhatom a fegyvereink hatótávolsága nyújtotta előnyöket. Azonban a hóviharban botladozva, miközben bárhol felbukkanhat egy nyurga, ismét úgy érzem magam, mint egy apró zsákmányállat. Egy mozdulattal kicserélem a tárat. A fejünk fölött a deszantgép hajtóműve felpörög, a Hornet elindul utánunk, és felülről fedez minket.

– Helyi véderő, helyi véderő, ha van egység ezen a csatornán, kérem, jelentkezzenek! – Igyekszem nem belelihegni a sisakom mikrofonjába.

– Burlington Egy-Öt, vettem. Itt Selbe hadnagy, az Anyavilági Véderőtől.

– Mi a helyzete, hadnagy? Nem látom magát a TacLinken.

– Az irányítóközpont alatti óvóhelyen vagyunk. A felszíni csapatainkat elsöpörték. Itt lent a katonák felén még páncél sincs.

– Hogy a faszomba lephette meg őket egy rakás húszméteres teremtmény? – veti fel a társaságomban lévő őrmester a szakasz kommunikációs csatornáján. Behúzódunk két hangár betonkupolája közé, lekuporodom a fal mellé, közben fürkész szemmel figyelem a környezetemet.

– Itt számítana nyurgákra? – kérdezek vissza. – Éppen a reggelijük közepén tartottak, kint pedig hóvihar dúlt, ráadásul a Föld ezen szeglete csonttá van fagyva.

A TacLink képernyőjén az irányítóközpont kétszáz méterre van a hangároktól, a repülőtér függőleges landolásra képes deszantgépei leszállóhelyének túloldalán.

– Tartsanak ki – biztatom az AV hadnagyát. – Van egy csapatunk a felszínen, és még jönnek páran. Tudja, hány nyurgával állunk szemben?

– Negatív. Akkor bukkantak fel, amikor a vihar is megerősödött, és azonnal nekiestek a bázisnak. A TacLink alapján nagyjából egy tucatnyi nyurgáról van szó.

– Hát ez kurva jó – motyogom, de már a kikapcsolt mikrofonomba.

Gyalogsággal, valódi légi erősítés nélkül ekkora hóviharban levadászni egy tucat nyurgát egyet jelent az öngyilkossággal.

– Burlington Vezér, jelentkezzen! – szólítom meg a század századosát a törzstiszteknek fenntartott csatornán.

– Egy-Öt Vezér, itt Burlington Vezér, hallgatom!

– Két hangár között rejtőzünk, a leszállóhelyek túloldalán. Az egyik rohadék azonnal ránk támadt, amint leszálltunk a hajóról. Elintéztük, de közben elveszítettük az egyik katonánkat. Azt javaslom, húzzuk meg magunkat egy ideig, amíg az európaiak osztaga ide nem ér. Ha megpróbálnánk csatlakozni, széttaposnának minket.

– Egyetértek ezzel a helyzetértékeléssel – mondja a százados. A TacLink szerint ő az irányítóközponttól délre, a lőszeres bunkerben van. – Mi mindössze száz méterre vagyunk az irányítóközponttól, szóval az első rajjal odamegyünk, és biztosítjuk az épület környékét. Maguk tartsanak ki, és csatlakozzanak a második és a harmadik rajhoz, ha az európaiak végre odaérnek.

– Vettem – felelem, majd a szakasz csatornájára váltok.

– Bevárjuk az európaiakat – jelentem ki. – Az itteniek visszavonultak az óvóhelyekre. Nincs értelme kinyíratni magunkat.

A szakasz őrmestere felmordul, tisztán érezhető az elégedetlensége.

Kizoomolok a TacLink képernyőjén, hogy ellenőrizzem a keleti irányból érkező csapatszállítókat. Harminc kilométerre járnak, és harci alakzatban közelednek; nagyjából öt percre lehetnek, ha tartják ezt a sebességet. Nyugat felől, az észak-amerikai partvonal irányából deszantgépek és harci repülők érkeznek különféle kötelékekben, de egyelőre olyan távol vannak, hogy ennyi erővel a Holdról is jöhetnének.

– Ajjaj – sóhajtja az őrmester, amikor a lábunk alatt ismét megérezzük a szokásos pulzáló, alacsony frekvenciájú rezgést. A fedezékül használt hangárok közötti rés keleti vége felől jön.

– Keletről közelednek – mondom a csapatnak. – Legyen készenlétben az ezüstgolyó, és ne menjenek a hangár elejéhez.

– Olyan, mintha tudták volna, hogy a viharban kell támadniuk – mondja az egyik szakaszvezető. – Mintha tudták volna, hogy így nem számíthatunk légi segítségre.

– Lehet, hogy ez a helyzet. Vannak űrhajóik és terraformálóik. Az, hogy nem tudunk kommunikálni velük, még nem jelenti, hogy ostoba állatok lennének – feleli az őrmester.

– Teljes városokat építenek – teszem hozzá. – A nyurgák nem ostoba állatok.

– A hangyák is képesek városokat építeni, mégsem terveznek támadást ellenünk.

A számítógép igyekszik minél pontosabban meghatározni a hangár túloldalán, a leszállóhelyen robogó nyurga helyzetét. A térkép egy rombusz alakú területet mutat – ez számunkra elég ahhoz, hogy nagyjából be tudjuk határolni, merre lehet a szemétláda, ahhoz viszont nem elég pontos, hogy légvédelmi segítséget tudjunk kérni. Az egyik szakasz tűzvonalba rendeződik a hangárok közötti sikátorban, a fegyverek tüzelésre készen, de a nyurga nem teszi meg nekünk azt a szívességet, hogy beszorítsa magát a két épület közé, könnyű célpontot szolgáltatva a csapat egyesített tűzerejének. Ehelyett egyre gyengébb a talpunk alatt a rezgés, ahogy a nyurga eltűnik a viharban.

Odaszaladok az alakzatba álló első rajhoz.

– Csak körülnézni jött – mondom. – Ellenőrizzék a fegyvereiket.

– Vigyázzon magára, uram – figyelmeztet a raj vezetője. – Ezek gyorsan mozognak.

– Na nem mondja.

Csőre töltött fegyverrel rohanok vissza a hangárokhoz, mögöttem a teljes szakasz engem fedez, és ha a nyurga hirtelen felbukkanna a sikátorunk elején, akkor a dolgok gyorsan kínossá válnának.

Az épület sarkához érve a szél jelentősen enyhül, néhány pillanatra a hóesés elül annyira, hogy valamivel messzebbre is ellássak, mint az a néhány tízméternyi kulimász, amelyben bóklászunk azóta, hogy leszálltunk a hajóról. Előttem, valamivel jobbra, egy óriási sziluettet látok a hóesésben. Háttal áll nekem, a fő vezérlőépület felé tart hosszú lépésekkel, kényelmes tempóban.

– Burlington Vezér, egy nyurga éppen maguk felé tart! – ordítom a parancsnoki csatornába. – A hangár északi oldala felől közeledik. Egy-Öt, látja a nyurgát a TacLinken?

– Megvan – üzeni a pilóta elégedettséggel a hangjában. – A fegyverek tüzelésre készen.

A deszantgép ágyúi mennydörögnek felettünk. A célkövető lövedékek fényes sávban süvítenek át a kavargó hóesésen a nyurga felé. Jobbra fordulok, és elindulok a leszállóhelyen álló nyurga felé, hogy a lény a látóterünkben maradjon, és a deszantgép pilótája is elegendő vizuális adatot kapjon a célzáshoz. Ide-oda ugrálva kell kerülgetnem a leszállópályán heverő törmeléket, jobbra pedig az a látvány fogad, hogy a hangár nehéz laminált acél ajtaját darabokra szaggatták, a bent tárolt repülőkből – a hat harci repülőgépből és Hornet deszantgépből – csak szétszaggatott és összegyűrt roncsok maradtak, amelyek a padlón hevernek szétszóródva.

A deszantgép felől érkező lövedékek becsapódnak a nyurga hátába, aki hangos üvöltéssel, kalimpáló végtagokkal előrezuhan a hóval fedett beton leszállópályára.

– Találat megerősítve! – kiáltom a pilótának. – Ne hagyja abba!

A deszantgépünk pilótája pontosan ezt teszi. Újabb lövedék csapódik a nyurgába, amikor megpróbál talpra állni, aztán amikor ismét visszarogy a betonra, nem mozdul többet. A pilóta egy harmadik rakétát is a nyurgára enged, biztos, ami biztos.

– Még egyet leszedtünk – közlöm a századdal.

– Az európaiak egy-egy-nulla irányból érkeznek – közli a százados. – Húsz kilométerre vannak. Tartsanak ki addig, amíg földet érnek, a maga helyében ezt tenném.

Megfontolom a helyzetünket, és néhány pillanatra eltöprengek.

– Őrmester, az épület mentén vezesse be a rajokat a hangárba fedezékért! – utasítom a szakasz őrmesterét. – Maradjanak a hátsó fal mellett!

Az őrmester szótlanul jelzi, hogy értette az utasítást. A sisakom képernyőjére vetített TacLinkem térképén a szakasz katonáit jelző ikonok elindulnak, majd követve a parancsaimat új alakzatba rendeződnek, és bevonulnak a hangárba. Az új rejtekhely egy vasbetonból készült jókora kupola, amelyet látszólag még a nyurgák sem tudtak lerombolni, és így kiszámíthatóan csak a hangár ajtaja felől érkezhet fenyegetés.

A vihar ismét csendesül valamennyit. A deszantgép leszállóhelye egy százszor száz méteres négyzet, és a csökkenő intenzitású hóesésben már ki tudom venni a túloldalán a hangárokat. Az óvóhelyek ajtajaival hasonlóan bántak el, mint a hangáréval, ahol most a szakaszom rejtőzik, de nem utal semmi arra, hogy a környéken nyurgák járnának. Még csak az ismerős rezgést sem érzem a talpam alatt, ami azt jelezné, hogy a húsz méter magas behemótok valamelyike negyed kilométeres körzeten belül jár. Arra jutok, hogy vagy elhagyták a bázis ezen részét, vagy megtanultak lábujjhegyen közlekedni. Néhány évvel ezelőtt hangosan felnevettem volna a második lehetőség hallatán, de a nyakigláb szörnyek nyugtalanítóan könnyedén tudnak alkalmazkodni a taktikáinkhoz és a környezetükhöz.

– Egy-Kilences, itt a parancsnok beszél. A föld alatt vagyunk, az óvóhely mellett. Fegyveresek állnak az épület sarkainál, szóval vigyázzon, merre lő, ha tüzet kell nyitnia.

– Vettem, parancsnok. A leszállóhely tiszta. Nincs ellenségre utaló nyom a leszállóhelyen vagy a hangárokban. Ha maradtak is életben nyurgák, azok továbbálltak – felelem.

– Egy-Ötös, mit lát odafentről? – kérdezi a százados a deszantgép pilótáját.

– A nagy büdös semmit. Nem látok mozgást. Megnézem a kifutópálya északi végét és a radarlétesítményt.

– Menjen egy kicsivel északabbra, és alacsonyan repüljön el az erőmű felett is.

– Vettem – erősíti meg a pilóta. Így is tudom, hogy mit fog találni. Amikor a nyurgák megtámadják az egyik telepünket, először a fúziós erőművet rombolják porig. Nem tudom, hogy – az általánosan elfogadott elméletnek megfelelően – az erőmű sugárzása zavarja-e őket, vagy rájöttek, hogy a technológiánk jelentős részét az azokban az épületekben található mágneses palackok látják el energiával, és hogy nem bírjuk sokáig meleg, fény és vízszivattyúk nélkül.

– A reaktor lángokban – közli a pilóta másodperceken belül. – Mármint ami maradt belőle. Nem látok nyurgát.

– Hová tűnhettek? – töprengek hangosan.

– Talán mindet elkaptuk.

– Negatív. Az AV-s fickó azt mondta, hogy úgy tucatnyian lehetnek. Eddig csak kettőt szedtünk le.

– A kolóniákon általában mit művelnek?

– Tönkretesznek mindent, kinyírják a telepeseket, aztán ők telepszenek le – felelem. – A rajtaütéses támadás nem az ő műfajuk. Valahol itt vannak a közelben.

A TacLink kijelzőjén a buborékok a következő percekben sokat nőnek és mozgolódnak, miközben a négy szakasz óvatosan körbejárja a lerombolt bázist, a nyurgák nyomait keresve, akik tökéletesen kihasználták a rettenetes időjárást. A nyurgáknak így is hatalmas előnyük van velünk szemben, óriási termetüknek köszönhetően, ezért nem akarok úgy gondolni rájuk, mintha ők is intelligens és ravasz lények lennének, mert az már tényleg nem lenne fair. Miközben azonban a század méterről méterre visszafoglalja a bázist, és nem ütköznek nyurgákba, nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy átkúrtak bennünket. Hazai pályán vagyunk, a bolygón, amelyen kifejlődtünk, amelynek felszínéhez és időjárásához az évezredek alatt sikeresen alkalmazkodtunk, és most megint a nyurgák támadása miatt kell taktikát váltanunk, és alkalmazkodni az övékhez. Ők diktálják ehhez a tánchoz a ritmust.

– Nemzetközösségi erők, az Európai Haderő jelentkezik. Veszik az adást? – hallok egy erős, skandináv akcentusú hangot a helyi védelmi csatornán. Visszatérek parancsnoki énemhez, és bejelentkezem, miközben a TacNeten az újonnan érkezőket keresem. A nyolc deszantgépből álló kötelék kettős V alakban ereszkedik a thulei bázis légterébe.

– Európai Haderő, itt a nemzetközösségiek Anyavilági Védereje – felelem. – A felszínen vagyunk egy lövészszázaddal. Van egy szakaszunk a leszállóhely közelében, az irányítóközpontban és a kifutópálya déli végénél. Két NEO-t szedtünk le, de ennél többen vannak azok, akiknek a helyzetéről nem tudunk semmit, szóval vigyázzanak magukra. A látótávolság nagyjából száz méter. Csak akkor vesszük észre a rohadékokat, amikor már majdnem rajtunk taposnak.

– Nemzetközösségiek, értettük. A kifutópálya északi végén található leszállóhelyen landolunk a deszantgéppel. Ügyeljenek a fegyvereikre, és ne lőjenek.

Jóval azelőtt meghallom az európai gépeket, hogy meglátnám az elsőt, de a körülöttünk kavargó hóesésben minden jóval tompábban szól. Az új motorok hangja szokatlanul magas. Egy perc is eltelik, mire a gép hangját követően megpillantom az első repülőt, amint süllyedni kezd a viharban, 180 fokos fordulatot tesz, hogy a nekünk északi irányban elterülő nyílt terület felé nézzen, majd az előtt a hangár előtt landol, amelyben a szakaszom meghúzódott. Az Európai Haderő deszantgépei nagyobbak, mint a Waspok vagy a Hornetek, de nem olyan nagyok, mint a Dragonflyok. Keskenyebbnek tűnnek a mi hajóinknál, sokkal áramvonalasabbak és praktikusabbak, és messze elegánsabbak, mint a sinoruszok Akula osztályú harci deszantgépe. A nemzetközösségi és a sinorusz hajókkal szemben az európai hajók raktere modulokból épül fel, a szárnytörzstől kezdve a raktér teljes hátulja és alja leszerelhető, és a küldetés igényeinek megfelelő modullal helyettesíthető. A viharból előtűnő és a leszállóhelyen egymás után landoló hajókra ez alkalommal a csapatszállító modult szerelték fel. A hátsó rámpa kinyílik a leszállóhely betonjára, az Európai Haderő harci páncélt viselő katonái kifutnak a raktérből, majd azonnal alakzatba rendeződnek, körülállják a repülőiket. Odaintek a hangárhoz legközelebb álló európaiaknak, az egyik katona rám néz, leengedi a fegyverét, és visszainteget. Kilépek a fedezékből, és karabélyom csövét a föld felé tartva a hangár bejáratához sietek.

Az európai katonák harci felszerelése kifinomultnak nevezhető a mi nagy nemzetközösségi felszerelésünkhöz képest. A sisakok áramvonalasak, nincs rajtuk sehol egy kiszögellés, a méretük nagyjából kétharmada a miénknek. A katona, akihez odasietek, üdvözlésre emeli a kezét, majd felnyitja a sisakja arcvédőjét. A páncél álcafestésében fekete, vörösesbarna, világos- és sötétzöld foltok keverednek, mintha valaki feléjük rúgott volna néhány doboz, a föld színeiben pompázó festéket. Ebből csak két jelzés tűnik ki: az egyik karon a dán zászlót látom, a másikon pedig a rangjelzést – két ötágú csillag, azaz főhadnagy.

– Grayson alhadnagy a nemzetközösségi flottától! – mutatkozom be, túlüvöltve a deszantgépek zaját.

– Hansen főhadnagy, dán hadsereg – feleli. – Európai Haderő.

Gyorsan összefoglalom a dán hadnagynak, amit eddig tudunk. A TacLink harcmezővel kapcsolatos adatai nem kompatibilisek az európaiakkal, így mindent szóban kell elmondanom, holott mindössze öt másodperc lenne az egészet megmutatni a sisak arclemezén. Elképedek azon, hogy a számítógép előtti időkben a hadseregeknek sikerült hatékonyan kommunikálniuk egymással.

– Kibővítjük a keresést – mondta Hansen hadnagy, miután nagyjából leírtam neki, hogy hol tartunk most. – Két-két szakasszal fedezzék a keleti és a nyugati irányt.

– Ennél azért többre lesz szükségünk ebben az időjárásban – figyelmeztetem.

Hansen hadnagy arcán mosoly szalad át, a fejével a második hullámban földet érő deszantgépek felé biccent.

– Hoztunk többet is – mondja. – Ne aggódjon, jól ismerjük ezt a helyet.

Az Európai Haderő újonnan érkezett repülőin másmilyen modul van, mint amelyekkel a csapatokat hozták, nem olyan magas, de valamivel szélesebb, és már azelőtt sejtem, hogy mi van benne, hogy leengednék a rámpát. Erős turbinák sivítása nyomja el a deszantgépek motorjainak robaját, és egy páncélozott jármű gördül ki a legközelebbi gép teherszállító moduljából, majd élesen balra fordul. A hatkerekes jármű kisebb, mint a mi csapatszállítóink, de éppen olyan hatékonynak tűnik. Nagy, méhkas mintázatú, kitüremkedésekkel ellátott, defekttűrő abroncsok, amelyek kifejezetten behavazott tájra készültek. A jármű sofőrje bekapcsolja a külső világítást, ilyen közelről olyan erős a fény, hogy a sisakom azonnal elsötétíti az arclemezemet, és bekapcsolja a szemvédő szűrőt. A jármű tetején fegyverállvány emelkedik ki a tárolóhelyéről, majd a helyére csúszik. Erős, három forgócsőből álló ágyú, feleakkora, mint a szállítójárműve. A másik három deszantgépből is kigördül egy-egy jármű, majd a gépek ismét a levegőbe emelkednek. Az ágyúkkal felfegyverzett szállítójárművek északi irányban indultak el a leszállópálya mentén, majd kettő balra, kettő jobbra fordult, az ágyúk a tetejükön ide-oda forognak, ahogy a szenzorok a célt keresik a fagyos viharban.