Rollo May az egzisztenciális pszichológia klasszikusa, Irvin D. Yalom kiképző analitikusa, Carl Rogers és Abraham Maslow mellett a humanisztikus pszichológia alapító atyja. A létezés felfedezése a legjobb írásaiból válogat.

Prof. Dr. Szummer Csaba

Amikor differenciálódása első nagy korszakában irányzatokra szakadt a pszichológia tudománya, a humanisztikus irányzat a filozófiai gyökerű egzisztenciális megközelítésben találta meg az utat az emberi természet újraintegrálásához. A mai pszichológiai sokféleség feloldásában ismét segíthetnek az akkori nagy formátumú gondolkodók. Maslow és Yalom után most Rollo May nézeteiből kaphat ízelítőt az olvasó.

V. Komlósi Annamária, PhD

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rollo May: The Discovery of Being – Writings in Existential Psychology

W. W. Norton and Company Ltd., New York, 2015

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte és az előszót írta:

Kőváry Zoltán

Copyright © 1983 by Rollo May

All Rights Reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Balogh Dávid, Baracsi Gabriella, Csernai Lilla, Csizmadia Laura, Dávid Patrícia, Juhász Levente, Kőváry Zoltán, Stella Ágoston, Szabó Fanni, Tóth Gabriella, Trencsényi Lili, Vona Gábor, 2023

Minden jog fenntartva

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a szövegek jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Tévedések és hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

Borítóterv © Gerhes Gábor

Laurának, kutatótársamnak

Tartalomjegyzék

A szerkesztő előszava

Előszó
(Kőváry Zoltán fordítása)

I. rész: Az alapelvek

Első fejezet: A pszichoterápia alapjai
(Dávid Patrícia fordítása)

Második fejezet: Mrs. Hutchens esete
(Szabó Fanni fordítása)

II. rész: A kulturális háttér

Harmadik fejezet: Az egzisztenciális pszichológia eredete és jelentősége
(Juhász Levente fordítása)

Negyedik fejezet: Hogyan született az egzisztencializmus és a pszichoanalízis egyazon kulturális szituációból?
(Kőváry Zoltán fordítása)

Ötödik fejezet: Kierkegaard, Nietzsche és Freud
(Kőváry Zoltán fordítása)

III. rész: Hozzájárulás a terápiához

Hatodik fejezet: Lenni és nem lenni
(Baracsi Gabriella fordítása)

Hetedik fejezet: Az ontológiai értelemben vett szorongás és bűntudat
(Balogh Dávid fordítása)

Nyolcadik fejezet: A világban való lét
(Csernai Lilla fordítása)

Kilencedik fejezet: A világban való létezés három módja
(Nagy Lili Anita fordítása)

Tizedik fejezet: Az időről és a történelemről
(Vona Gábor fordítása)

Tizenegyedik fejezet: A közvetlen szituáció meghaladásának képessége
(Stella Ágoston fordítása)

Tizenkettedik fejezet: A terápiás módszerről
(Tóth Gabriella fordítása)

Jegyzetek
(Csizmadia Laura fordítása)

Név- és tárgymutató

A szerkesztő előszava

Az utóbbi években Magyarországon is örvendetesen megnőtt az érdeklődés az egzisztenciális pszichológia iránt mind a szakemberek, mind a pszichológushallgatók, mind a mélyebb lélektani ismeretekre vágyó olvasók körében. Ennek számos oka van, aminek kifejtése meghaladná ezen előszó kereteit. Annyi bizonyos, hogy a 21. század elejének embere sokkal inkább érzi létezésének bizonytalanságát és kiszolgáltatottságát, mint a korábbi évtizedek generációi. A nyugati kultúra hagyományos értékrendszerének válsága mellett az ökológiai katasztrófa, a Covid-járvány és az ukrajnai háború sok mindenki számára karnyújtásnyi közelségbe hozta az Irvin D. Yalom által hangsúlyozott „végső aggodalmakat”, az elszigeteltségtől, az értelmetlenségtől, a végességtől való szorongásokat. Úgy tűnik, a pszichológiai mainstream képviselői, a népszerű kognitív és pozitív pszichológiák még nem találtak hatékony válaszokat ezekre a mindenkit érintő, megrendítő kérdésekre, vagy lényegüktől távol áll a létkérdésekkel való foglalatosság. Ahogy jelen könyv szerzője, Rollo May korában az akkori fő irányzatokkal, a pszichoanalízissel és a behaviorizmussal való elégedetlenség vezetett el az egzisztenciális-humanisztikus mozgalom kibontakozásához az Egyesült Államokban, úgy eredményezhette korunkban a pszichológia trivializálódása, illetve naturalizálódása az egzisztenciális megközelítések újrafelfedezését. Néhány éve ismét tartanak nemzetközi konferenciákat a témában, 2019-ben pedig megjelent az impozáns The Wiley World Handbook of Existential Therapy1 című kézikönyv, ami az egzisztenciális megközelítés reneszánszának törekvéseit foglalja össze több mint hatszáz oldalon.

Magyarországon az irányzat leginkább Irvin D. Yalom és Viktor E. Frankl könyvei révén közismert; a két népszerű szerző számos munkája viszonylag könnyen elérhető, újabb és újabb kiadásaik jelennek meg. A heideggeri és husserli alapokon nyugvó, szigorúbb daseinanalízis szintén képviselteti magát itthon a L’Harmattan Kiadó Dasein Könyvek sorozatával, illetve a Magyarországi Daseinanalitikai Egyesület elnöke, Krékits József könyvével.2 A HVG Könyvek 2017-től megjelentetett néhány művet a brit egzisztenciál-fenomenológiai irányzat alapítójától, R. D. Laingtől, akinek számos könyve korábban is hozzáférhető volt. Az elmúlt évtizedekben emellett elszórtan jelentek meg értékes fordítások és hazai szerzők eredeti írásai a fenomenológiai pszichiátriáról és az egzisztenciális pszichológiáról Magyarországon. Ezek összegyűjtésére vállalkozott jelen sorok írója tanítványaival 2018–19-ben, hogy aztán néhány újabb írással kiegészítve az Egzisztenciális pszichológia egykor és ma című kötetben azok mindenki számára könnyen hozzáférhetővé válhassanak.3 Ezt követően 2022-ben jelent meg jelen sorok szerzőjének több mint 800 oldalas összefoglaló munkája az irányzat történetéről, elméleti alapjairól, irányzatairól és felhasználási lehetőségeiről.4

A hazai egzisztenciális pszichológiai könyvkínálatból ez idáig feltűnően hiányoztak az egyik legnagyobb hatású szerző, az amerikai Rollo May (1909–1994) kötetei. A hatalmas műveltségű, Európában (többek közt Alfred Adler mellett) tanult, Yalomra is döntő hatást gyakorló May volt az, aki az 1950-es évek végén megismertette az amerikai közönséggel az Európában akkor már egy ideje markánsan jelen lévő egzisztenciális irányzatokat, elsősorban az Ernst Angellel és Henri Ellenbergerrel közösen szerkesztett Existence5 és a Gordon Allporttal, Abraham Maslow-val, Carl Rogersszel és Herman Feifellel írt Existential Psychology6 című köteteken keresztül. Ez utóbbi egyik általa írt fejezete eddig az egyetlen olyan Rollo May-írás, amely magyar nyelven is megjelent.7 May hosszú pályafutása során számos nagy hatású könyvet írt, ilyen például a The Meaning of Anxiety (A szorongás jelentése), a Love and Will (Szeretet és akarat) vagy a The Courage to Create (Bátorság az alkotásra). Ezek angolszász nyelvterületen régóta klasszikusnak számítanak, és az egzisztenciális pszichológiai felfogás egyik legtisztább, legközérthetőbb, legigényesebb kifejtéseként tartják számon őket.

Jelen fordítás abból a célból készült, hogy Yalom, Frankl, Laing, Erich Fromm vagy Carl Rogers mellett May is részévé váljon a hazai egzisztenciális pszichológiai gondolkodásnak, munkássága itthon is ismertebb legyen, és megtermékenyítően hasson az egzisztenciális pszichológia iránti fokozódó érdeklődésre. A terjedelmes életműből a választás elsőként az 1983-as The Discovery of Beingre esett, amit remélhetőleg más művek is követnek majd. A létezés felfedezése című könyv egyes fejezetei számos átfedést mutatnak May korábbi munkáival, afféle „Best of Rollo May”-nek tekinthetők, mivel érintik a legfontosabb történeti, elméleti és gyakorlati vonatkozásokat. A fordítás kivitelezése üdítően sajátos formában zajlott. A csapatot lelkes önkéntesek alkották, akik között voltak az ELTE egzisztenciális pszichológiai vagy egyéb kurzusát elvégzett hallgatók, pszichológuskollégák, határterületeken dolgozó szakemberek. A fordítás során egyetlen jelentősebb nehézséggel kellett szembesülnünk: Rollo May nagyon „lazán” bánt az idézetek forrásának megjelölésével, például a Kierkegaardról és Nietzschéről szóló fejezetben. Ahol megadta a forrást, ott sem volt mindig egyszerű megtalálni a részlet „hivatalos” magyar fordítását, mivel May sokszor Walter Kaufmann ismert Nietzsche-monográfiájából8 emelt ki idézeteket. Bizonyos esetekben pedig szabadon „montázsolt” idézeteket az adott mű (pl. Nietzsche Schopenhauer mint nevelő című írása) különböző oldalairól származó részletekből. Más esetekben az idézet forrása meg sem volt jelölve. Ilyenkor mindent latba vetettünk annak érdekében, hogy az eredetet megállapítsuk, és a már létező magyar fordítást használjuk fel. Rollo May emellett különféle könyveket is megemlít az egyes fejezetekben. Amelyiknek létezik magyar nyelvű változata, azt abban a formában közöltük, ellenkező esetben az eredeti angol cím szerepel, és a magyar címet zárójelben mögé írtuk. A magyar olvasó számára kevésbé ismert, May által idézett szerzőkhöz, könyvekhez és fogalmakhoz lábjegyzetekben fűztünk magyarázatot.

Reméljük, hogy a kiadvány betölti rendeltetését, gazdagítani fogja az egzisztenciális pszichológiával foglalkozó hazai szakirodalmi kínálatot, és haszonnal forgatják majd a szakemberek, az egyetemi hallgatók és a téma iránt érdeklődő olvasóközönség.

Kőváry Zoltán

1 Emmy van Deurzen (főszerk.): The Wiley World Handbook of Existential Therapy. Wiley & Sons, Hoboken, NJ, 2019.

2 Krékits József: Határhelyzetek és határterületek. Oriold és Társai Kiadó, Budapest, 2018.

3 Kőváry Zoltán (szerk.): Egzisztenciális pszichológia egykor és ma. Oriold és Társai Kiadó, Budapest, 2019.

4 Kőváry Zoltán: Bevezetés az egzisztenciális pszichológiába. ELTE Eötvös Kiadó, Budapest, 2022.

5 Rollo May – Ernst Angel – Henri F. Ellenberger: Existence. A Touchstone Book, New York, NY, 1958.

6 Rollo May (szerk.): Existential Psychology. Random House, New York, NY, 1961.

7 Rollo May: Az egzisztencialista pszichológia felbukkanása. Első megjelenés: Kulcsár Zsuzsanna – Lukács Dénes – Komlósi Annamária (szerk.): Függés – függetlenség. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 1994, 173–201. Újabb megjelenés: Kőváry Zoltán (szerk.): Egzisztenciális pszichológia egykor és ma. Oriold és Társai Kiadó, Budapest, 2019, 15–40.

8 Walter Kaufmann: Nietzsche. Philosopher, Psychologist, Antichrist. Random House, New York, NY, 1968.

Előszó

A kor, amelyben élünk, különös paradoxonnal állít szembe minket. Soha korábban nem zúdult ránk annyi részinformáció, mint amennyivel a rádió, a televízió és a műholdak árasztanak el bennünket, miközben a saját létezésünkkel kapcsolatban soha ennyire bizonytalanok nem voltunk. Ahogyan nő az objektív igazság mennyisége, úgy csökken belső bizonyosságunk. Fantasztikus mértékben megnövekedett technikai hatalmunk nem adott a kezünkbe eszközöket e hatalom kontrolljához, és sokan a technológia minden újabb lépését a lehetséges megsemmisülés felé vezető út újabb stációjaként élik meg. Nietzsche különösen profetikusnak bizonyult, amikor a következőket írta:

Az atomok, az atomisztikus káosz korát éljük… egy iszonyatos jelenség… a nemzetállam [uralkodik mindenki felett – a ford.] … soha még szenvedélyesebben nem vadásztak [az emberek – a ford.] a boldogságra, ugyanis máról holnapra kell nyakoncsípniök a boldogságot, mivel holnapután vége már mindennemű vadászati idénynek.1

Manapság az emberek, ahogy ezt érzékelik, és szüntelenül az élet értelmét keresik kétségbeesetten, számos eszközzel igyekeznek a léttel kapcsolatos éberségüket eltompítani: apátiával, pszichés önelzsibbasztással vagy hedonizmussal. Mások, különösen a fiatalok pedig növekvő és aggasztó mennyiségben menekülnek az öngyilkosságba.

Nem csoda, hogy a gyötrelmes kérdés miatt – van-e egyáltalán értelme az életnek – az emberek tömegével veszik igénybe terapeuták segítségét. De a terápia önmagában gyakran inkább korunk széttöredezettségének megnyilvánulása, semmint a meghaladására tett kísérlet. Ezek az emberek, miközben a terapeutánál – terápiás díványon vagy karosszékben – azt keresik, hogyan szabadulhatnának meg az üresség érzésétől, és ezért a terapeutájuk kezébe helyezik létezésüket, végül gyakran csupán mélyebbre süllyesztik a kétségbeesést, eltemetik önmagukban a neheztelés érzését, ami később önpusztítás formájában törhet elő. Miként a történelem is újra és újra megmutatja, az egyén szabadság utáni vágya előbb vagy utóbb felszínre tör.

Úgy vélem, hogy valamiféle belső bizonyosság csak a bennünk szunnyadó létezés felfedezése és megerősítése nyomán válik lehetővé. Szemben azokkal a pszichológiai irányzatokkal, amelyek a kondicionálásra, a viselkedési mechanizmusokra és az ösztöntörekvésekre vonatkozó elméletekkel zárják rövidre a kérdést, fenntartom, hogy túl kell lépnünk ezeken az elméleteken, és fel kell fedeznünk ezeken túl a személyt, a létezőt, akivel ezek a dolgok megtörténnek.

Úgy tűnik, kultúránkban általában nem szívesen beszélünk a létezésről. Túlzott kitárulkozást igénylő, túl intim, túl mélyreható téma lenne ez? A létezés elfedésével elveszítjük azokat a dolgokat, amelyek a legfontosabbak a számunkra. A létezés értelme a legmélyebb és legalapvetőbb kérdésekhez kapcsolódik – a szeretet, a halál, a szorongás és a gondoskodás kérdéseihez.

Szenvedélyesen igyekszem megragadni a létezést önmagam és mások életében – e könyv írásai ebből a szenvedélyből táplálkoztak. Ez a törekvés mindig együtt jár az értékek és a célok keresésével is. Vegyük például a hétköznapi szorongás élményét: ha valaki nem éli át a szorongást, akkor a szabadságot sem fogja. A szorongás megmutatja, hogy az értékek (ha elhomályosulva is, de) ott élnek az egyénben. Értékek nélkül csak a meddő kétségbeesés létezne.

Ahogy szembesülünk az emberiség történelme folyamán megtapasztalt legsúlyosabb fenyegetéssel, a lehetséges megsemmisüléssel szembeállítva csak még jelentőségteljesebbnek látom a létezés lehetőségeit. Az ember még mindig az a teremtmény, aki képes csodálkozni, akit el tud bűvölni egy szonáta, aki képes szimbólumokat egymás mellé rakva költeményt létrehozni, örömet csempészni a szívbe, aki képes a napfelkeltét egyszerre fenségesnek és félelmetesnek látni.

Mindezek a létezés sajátosságai: ezek jelentik számunkra a kihívást a következő oldalakon.

1 Friedrich Nietzsche: Schopenhauer mint nevelő in: uő: A vándor és árnyéka. Göncöl Kiadó, Budapest, 1990, 36. Az eredeti szövegben May ezt a passzust nem látta el forrásmegjelöléssel, később ugyanezt Walter Kaufmann Nietzsche-könyvéből idézi, lásd ott a vonatkozó jegyzetben.

I. rész
Az alapelvek

Első fejezet A pszichoterápia alapjai

Jóllehet az egzisztenciális megközelítés az európai pszichiátrián és pszichoanalízisen belül már évtizedek óta fontos helyet foglal el, Amerikában 1960-ig gyakorlatilag ismeretlen volt. Újabban azonban inkább az ad okot aggodalomra, hogy bizonyos körökben – különösen az országos folyóiratokban – túl populárissá is válhat. Nietzsche szavaiból azonban mi is vigaszt meríthetünk: „Egy mozgalom első hívei nem szolgálnak érvként magával a mozgalommal szemben.”1

Paradox módon vonzalom és averzió egyaránt jellemzi az egzisztenciális pszichoterápiához való viszonyulást az Egyesült Államokban. A megközelítés egyfelől mély rokonságot mutat a mi amerikai karakterünkkel és gondolatvilágunkkal – igen közel áll például William James2 a közvetlen élmény, a gondolat és tett egysége, valamint a döntés és elköteleződés fontosságáról vallott nézeteihez –, másfelől azonban nagyfokú ellenszenv, mi több, nyílt harag jellemzi egyes pszichológusainknak és pszichoanalitikusainknak az egzisztenciális megközelítéshez való viszonyulását. Ennek a paradoxonnak a hátterét a későbbiekben tárgyalom.

Ebben a kötetben szeretnék inkább egzisztenciális lenni,3 tehát közvetlenül a saját élményeim alapján szólni emberként és praktizáló, pszichoanalitikus szemléletű pszichoterapeutaként. Amikor a The Meaning of Anxiety (A szorongás jelentése) című könyvemen dolgoztam, másfél évet töltöttem ágyhoz kötve egy tüdőszanatóriumban. Bőven volt időm a szorongás jelentésén töprengeni – és első kézből származó adatokat gyűjthettem, melyek saját magamtól és hasonló helyzetű, szorongó társaimtól származtak. Ebben az időszakban alaposan tanulmányoztam azt a két könyvet, amely eladdig a szorongásról megjelent: az egyik Freud The Problem of Anxiety (A szorongás problémája) című műve, a másik pedig Kierkegaard A szorongás fogalma című munkája volt. Nagyra értékeltem a Freud által megfogalmazottakat – például első elméletét, miszerint a szorongás az elfojtott libidó előtörése; illetőleg a másodikat, miszerint a szorongás az ego reakciója egy szeretett tárgy elvesztésének veszélyére. De ezek még mindig csak elméletek voltak. Kierkegaard ugyanakkor a szorongást az eleven létezőnek a nemléttel szembeni harcaként írta le, amit közvetlenül megtapasztalhattam magam is a halállal, illetve annak lehetőségével küzdve, hogy egész életemben rokkant leszek. Kierkegaard még ennél is tovább ment, amikor rámutatott, hogy a szorongást tápláló legnagyobb fenyegetés nem maga a halál, hanem annak a ténye, hogy belülről nézve mindannyian ott vagyunk a front mindkét oldalán, hogy – mint írta – „a szorongás nem más, mint arra vágyni, amitől az ember retteg”; hogy az mintegy „idegen erőként megragadja az egyént, aki nem képes elszakítani magát attól”.4

Akkoriban mélyen megrendített, hogy Kierkegaard pontosan arról írt, amin én és a betegtársaim keresztülmentünk. Freud nem: ő más absztrakciós szintet ragadott meg, a psziché azon mechanizmusait írta körül, amelyek által a szorongás létrejön. Kierkegaard a krízist átélő ember közvetlen tapasztalatát festette le, a halállal szemben álló élet specifikus krízisét, amely teljesen reális volt számunkra, páciensek számára. A krízist, amely véleményem szerint lényegi formáját tekintve nem különbözik a terápiára járó emberek különféle kríziseitől, vagy azoktól a kisebb válságoktól, amelyeket naponta akár tucatszor is megtapasztalunk annak ellenére, hogy a halál végső tudatát messzire száműzzük elménkből. Freud a technikai síkot ragadta meg, ahol géniusza páratlan módon érvényesült; feltehetően olyan tudással rendelkezett a szorongásról, amilyennel senki más az ő idejében. Kierkegaard – egy másik rend géniuszaként – az egzisztenciális, ontológiai síkról írt: ő ismerte magát a szorongást.

Itt nem értékdichotómiáról van szó: természetesen mindkét megközelítésmód szükséges. A valós problémát inkább sajátos történelmi-kulturális helyzetünk adja. A nyugati világ négy évszázadnyi technológiai vívmányt örökölt meg a természettel – és jelenleg önmagával – szemben vívott csata hozományaként; ez nagyságunk kulcsa, és ezzel egyidejűleg a ránk leselkedő legnagyobb veszedelem is. Nem a technikai hangsúly elnyomásának veszélye fenyeget minket (ezt igazolja a hatalmas népszerűség, amely Freudot övezi országunkban, amennyiben szükség van bármiféle bizonyítékra ezzel kapcsolatban). Sokkal inkább ennek az ellenkezőjét fojtjuk el – amennyiben használhatok olyan kifejezéseket, amelyeket nemsokára részletesebben kifejtek: a létezés érzését (sense of being), ontológiai érzékünket. A létezés érzésének elfojtásából eredő egyik következmény, hogy a modern ember saját magáról alkotott képe, önmagának mint felelősséggel rendelkező egyénnek a megtapasztalása, tulajdon emberi mivoltának a megélése hasonlóképpen dezintegrálódott.

Az egzisztenciális megközelítésnek nem célja, hogy kiszorítsa akár Freud, akár más pszichológiai irányzat vagy tudományág képviselőinek technikai jellegű felfedezéseit. Célja azonban ezeket a felfedezéseket új alapra helyezni, újraértelmezni emberképünket vagy újra felfedezni az ember természetét.

Nem kérek elnézést azért, mert nagyon komolyan veszem a dehumanizáló veszélyt, amely abban a tendenciában rejlik, hogy a modern tudomány az embert gépezethez hasonlóan képzeli el, azon technikák képének megfelelően, amelyek segítségével az embert tanulmányozza. Ez a tendencia nem egy „veszélyes” ember vagy „rosszindulatú” iskola hibájának a következménye. Sokkal inkább krízisről van szó, amelybe egy bizonyos történelmi helyzet taszított minket. Karl Jaspers pszichiáter és egzisztencialista filozófus úgy vélte, hogy jelenleg a nyugati világban az öntudatunk elvesztésének folyamatában vagyunk, és hogy talán elértük a történelmi ember utolsó korát. William Whyte5 a The Organization Man (A szervezeti ember) című művében arra figyelmeztet, a modern ember ellenségeiről bebizonyosodhat, hogy valójában „szelíd kinézetű terapeuták csoportja, akik … azért tették azt, amit, hogy segítsenek neked”. Ezzel arra a tendenciára utalt, amely a társadalomtudományokat jelenlegi történelmi korunk közösségi etikájának támogatására használja fel, tehát a segítés folyamatával valójában konformistává teszi az embert, és végső soron az egyéniség elpusztítására törekszik. Ez a tendencia véleményem szerint radikálisan erősödik a viselkedésmódosítás módszerének terjedésével. Olyasfajta pszichoterápiáról van szó, amely nyíltan tagadja bármiféle, az emberről alkotott elmélet szükségességét a terapeuta azon feltevésén túl, miszerint bármilyen cél, amelyet ő vagy a csoportja kiválasztott, egyértelműen a legjobb minden lehetséges emberi lény számára. Nem söpörhetjük félre olyan gondolkodók, mint Jaspers és Whyte figyelmeztetéseit azzal, hogy antiintellektuálisak vagy tudományellenesek. Ha ezzel próbálkoznánk, épphogy mi válnánk obskurantistává, felvilágosodásellenessé.

Sok pszichológus osztozik az érzéseimben, ugyanakkor akadékoskodnak a „lét” és a „nemlét” kifejezésekkel kapcsolatban, mivel szerintük az egzisztenciális megközelítés a pszichológiában reménytelenül homályos és zavaros. Én úgy vélem, hogy a „létről” és „nemlétről” kialakított valamiféle fogalmak nélkül még a legszéleskörűbben használt pszichológiai mechanizmusainkat sem érthetjük meg. Vegyük például az elfojtást és az áttételt. Az e terminusokról szóló viták általában a levegőben lógnak, meggyőző erő vagy pszichológiai realitás nélkül, pontosan azért, mert hiányzik a háttérstruktúra, amelyre alapozhatnánk őket. Az elfojtás kifejezés nyilvánvalóan egy gyakran megfigyelhető jelenségre, egyfajta dinamizmusra utal, amelyet Freud számos formában világosan leírt. Általában úgy magyarázzuk a jelenséget, hogy azt mondjuk, a gyermek elfojt bizonyos impulzusokat a tudattalanjában – például a szexuális vagy ellenséges impulzusokat –, mivel a kultúra a szülőfigurákon keresztül helyteleníti azokat, a gyermeknek pedig meg kell védenie a saját biztonságát a szülőfigurákkal szemben. De ezt a kultúrát, ami feltételezhetően helytelenít, ugyanazok az emberek alkotják, akik elfojtanak. Nem illuzórikus és leegyszerűsítő-e tehát ebben a formában a kultúráról mint teljes mértékben az egyénnel szemben álló jelenségről beszélni, és bűnbaknak kikiáltani? Egyáltalán, honnan vettük azt az elképzelést, hogy a gyermeket vagy a felnőttet annyira aggasztja a biztonság vagy a libidinális kielégülés kérdése? Nem csupán a neurotikus, szorongó gyerekekkel és felnőttekkel folytatott munkánk eredményének átviteléről van itt szó?

A neurotikus, szorongó gyereket bizonyára rögeszmésen foglalkoztatja például a biztonság kérdése, ahogyan a neurotikus felnőttet is, mi pedig, akik megfigyeljük őt, belelátjuk későbbi elgondolásainkat a gyanútlan gyermeki elmébe. De az egészséges gyermek – kíváncsiságát, kalandvágyát követve – nem mutat-e éppen ugyanennyire valódi érdeklődést a világba való kimozdulás iránt, nem akar-e „megtanulni borzongani és remegni”, ahogyan egy angol gyermekdal kifejezi? Ha korlátozzuk a gyermek ez irányú szükségleteit, annak éppúgy traumatikus reakció lesz az eredménye, mint annak, ha a biztonságától fosztjuk meg. Szerintem jócskán túlértékeljük az ember biztonsággal és túléléssel kapcsolatos aggodalmát, csak mert olyan elegánsan passzol oksági gondolkodásunkhoz. Úgy vélem, Nietzsche és Kierkegaard sokkal pontosabban fogalmaztak, amikor az embert olyan organizmusként jellemezték, amely bizonyos értékeket – presztízst, hatalmat, gyengédséget – fontosabbnak ítél az élvezetnél, és sokkal fontosabbnak magánál a túlélésnél is.

Elgondolásom szerint például az elfojtást csak az emberi potenciál jelentésének mélyebb szintjén érthetjük meg. E tekintetben a „létezés” úgy definiálandó, mint a „lehetőségek mintázata”. E lehetőségeken az emberek részben osztoznak, de azok minden esetben egyedi mintázatot alkotnak az egyénben. Fel kell tennünk a következő kérdéseket: Milyen viszonyban áll ez az adott ember a saját lehetőségeivel? Mi történik olyankor, amikor az egyén úgy dönt, vagy arra kényszerül, hogy úgy döntsön, kizár valamit a tudatából, miközben egy másik szinten tudja, hogy tudja azt? Pszichoterápiás munkámban egyre több bizonyíték bukkan fel arra vonatkozóan, hogy a szorongás manapság nem annyira a libidinális kielégületlenségből vagy a biztonság hiányából fakadó félelemben gyökerezik, hanem a páciens saját erejétől való félelmében és azokban a konfliktusokban, amelyek e félelemből fakadnak. Talán konkrétan ez „korunk neurotikus személyisége” – ez korunk „kívülről irányított” szervezeti emberének neurotikus mintázata.

A „tudattalanra” tehát nem úgy kell gondolnunk, mint a kulturálisan elfogadhatatlan impulzusok, gondolatok, kívánságok egyfajta „tartályára”. Magam inkább úgy definiálom, mint azon ismeretek és tapasztalatok lehetőségeit, amelyeket az egyén nem tud vagy nem fog aktualizálni. Ezen a szinten azt találjuk, hogy az elfojtás egyszerű mechanizmusa jóval kevésbé egyszerű, mint amilyennek látszik; hogy az magában foglalja az egyén létezésének komplex harcát a nemlét lehetőségével; hogy az nem érthető meg megfelelő módon az „ego/nem-ego” vagy „én/nem-én” kifejezésekkel; és hogy elkerülhetetlenül felveti az emberi szabadság határainak kérdését, tekintettel tulajdon lehetőségeire. E határ kérdésében ott van az ember önmagáért való felelősségének problémája, amitől még a terapeuta sem szabadíthat meg.

Az elfojtás mellett a klasszikus analízis egy másik fogalma is említést érdemel. Az áttételre gondolok, két ember – páciens és terapeuta – kapcsolatára a konzultációs szobában. A fogalom és leírása Freud munkásságának egyik legjelentősebb hozadéka volt, mind a saját, mind mások megítélése szerint. A terápiára nézve meghatározó következményekkel jár az a jelenség, hogy a páciens behozza a rendelőbe az apjával, anyjával, szeretőjével, gyerekével való régebbi vagy aktuális kapcsolatát, úgy észlel minket, mint őket, és e kapcsolatok mintájára építi fel a közös világunkat önmagában. Az áttétel, hasonlóan Freud többi fogalmához, nagymértékben növeli a személyiség erőterét és befolyását; arra utal, hogy mi benne élünk másokban, mások pedig mibennünk. Vegyük például Freud azon gondolatát, miszerint minden szexuális aktusban négy személy van jelen – a személy, a szerelme és a saját szülei. Én személy szerint mindig ambivalens módon viszonyultam ehhez az elképzeléshez, mert őszintén hiszem, hogy a szerelem aktusa némi diszkréciót mégiscsak megérdemel. Ennek egy mélyebb implikációja viszont az, hogy az embert körülvevő hálózat sorsszerűen összefonódik másokéval; a felmenőink, akárcsak Hamlet apja, mindig ott lesznek a színpad egyik sarkában, számos kísérteties próbatétellel és átokkal egyetemben. Freudnál nagy hangsúlyt kap az emberek mély egymáshoz kötöttsége, ami megkérdőjelezi a modern ember megannyi, a szerelemre és az interperszonális kapcsolatokra vonatkozó illúzióját.

De az áttétel fogalma végeérhetetlen nehézségekkel szembesít minket, ha önmagában tekintünk rá, például olyan kapcsolati normák nélkül, amelyek az ember természetéből fakadnak. Először is, az áttétel hangsúlyozása kézenfekvő és mindig hozzáférhető védekezés lehet a terapeuta számára, ahogy Thomas Szász6 írja: a terapeuta elbújhat mögé, hogy megvédje magát a közvetlen találkozással járó szorongástól. Másodszor, az áttétel fogalma teljesen aláássa annak lehetőségét, hogy a terápiában megtapasztalhatóvá és érzékelhetővé váljék a realitás; a rendelőben a két személy a világ többi emberével egyetemben „árnyékká” lesz. Ez erodálhatja a páciens felelősségérzetét, és megfoszthatja a terápiát a páciens változását szolgáló fontos dinamikától.

Ami eddig hiányzott a pszichológiából, az a találkozás (encounter) fogalma, amelyen belül, és csakis azon belül az áttétel hiteles jelentést nyer. Az áttétel a találkozás torzításaként értelmezendő. A pszichoanalízisben nem létezett kidolgozott norma az emberi találkozásra vonatkozóan, ahogy nem volt megfelelő helye az Én-Te kapcsolatnak7 sem, ami óhatatlanul a szeretetkapcsolatok leegyszerűsítésével és felhígításával járt. Freud nagymértékben elmélyítette a tudásunkat az erotikus késztetések kifejeződésének változatos, erőteljes és mindenütt előforduló formáiról. De az erósz (ahelyett, hogy ismét önmagára talált volna, ahogyan Freud azt naiv optimizmussal remélte) jelenleg egy levezetést igénylő abszurd kémiai folyamat és egy relatíve lényegtelen időtöltés között oszcillál, amellyel férfi és nő elfoglalhatja magát, ha megunta az esti tévézést.

Mi több, az agapénak (az önzetlen szeretet formájának, a másik jóllétével való törődésnek) sem volt semmiféle normája. Az agapé nem értelmezhető származékként vagy olyasvalamiként, ami a kizsákmányoló, kannibalisztikus tendenciák kianalizálása után visszamarad. Az agapé nem az erósz szublimációja, hanem annak időtálló gyöngédséggé transzcendálódása, hosszan tartó törődés a másikkal. És pontosan ez az a transzcendencia, ami az erósznak magának teljesebb és jóval tartósabb jelentést ad.

Az egzisztenciális megközelítés segít feltenni a kérdést: Hogyan lehetséges, hogy egy létező kapcsolódik egy másikhoz? Mit mond el az ember természetéről az, hogy két személy képes kommunikálni egymással, képesek egymást létezőként felfogni, őszinte törődést mutatni a másik jólléte, elégedettsége iránt, és meg tudnak élni valamiféle őszinte bizalmat? Az e kérdésekre adott válasz megmutatja nekünk, hogy az áttétel: torzítás.

Ahogy most itt ülök egy páciensemmel, akivel kapcsolatban vagyok, feltételezem, hogy ennek a férfinak, mint minden létező lénynek, ki kell törnie a saját központosultságából,8 hogy más személyekkel adódó kapcsolatokban részt vehessen. Még mielőtt megtette a puhatolózó és sokat halogatott lépést, és felhívott, hogy időpontot kérjen, már képzeletben valamiféle kapcsolatba lépett velem. Idegesen dohányozva ült a várótermemben; most pedig gyanakvással vegyes reménnyel tekint rám, ahogyan küzd benne a nyitottság irányába tett erőfeszítés és az egész addigi életére jellemző törekvés, hogy bezárkózzon, és kirekesszen másokat, adott esetben engem. Ez a viaskodás érthető, hiszen a részvétel mindig kockázatot hordoz magában. Ha valaki túl messzire lép ki, elveszíti az identitását. De hogyha túlságosan fél a saját ellentmondásos középpontjának elvesztésétől – amely legalább részlegesen integrálta és jelentéssel látta el élményeit –, és ezért a kilépést teljesen megtagadva megmarad a merev, beszűkült, összezsugorodott világában, a növekedése és fejlődése blokkolódik. Erre gondolt Freud, amikor elfojtásról és gátlásról beszélt. A gátlás annak a lénynek a viszonyulása a világához, akinek van lehetősége kitörni, de túlságosan retteg ahhoz, hogy megtegye; és az a félelme, hogy túl sokat veszíthet, természetesen helytálló is lehet. A páciensek azt fogják mondani: „Ha szeretek valakit, az olyan, mintha mindenem kiáramlana, mint víz a folyóból, és végül semmi sem marad belőlem.” Azt hiszem, ez eléggé pontos megfogalmazása az áttételnek. Azaz ha valakinek a szeretete valami olyasmi, ami nem a saját maga jogán van jelen, akkor természetes, hogy az ember kiürül. Az egész gazdasági egyensúlyon alapszik, ahogyan Freud fogalmazott.

Napjainkban azonban, a konformizmus és a külvilág által irányított ember korában, a leggyakoribb neurotikus mintázat ezzel éppen ellentétes formát ölt, ami a túl messzire való kilépés, önmagunk szétszóródása a másokkal való identifikációban és részvételben, mígnem az ember saját lénye teljesen kiürül. Ez a szervezeti ember pszichokulturális jelensége. Ez az egyik oka annak, hogy napjainkban az emberek már nem a kasztrációtól, hanem a kiközösítéstől félnek a legjobban. Számos pácienst láttam (főleg a Madison Avenue-ról), akik a kasztrációt – tehát önnön hatalmuk feladását – választották a kiközösítés elkerülése érdekében. Az igazi fenyegetést az el nem fogadottság, a csoportból való kirekesztettség, az egyedüllét és a magány jelenti. Ebben a túlzásba vitt részvételben az ember saját konzisztenciája inkonzisztenciává válik, mert máséhoz illeszkedik. Az ember saját jelentése jelentés nélkülivé lesz, mert egy másik személy jelentéséből kölcsönződik.

A találkozás fogalmáról némileg konkrétabban szólva most arra a tényre igyekszem reflektálni, hogy a terápiás óra során teljes értékű kapcsolat ölt formát két ember között, amely számos különböző szintet foglal magában. Az első szint a valós emberek szintje: örömmel látom a páciensemet (ez változhat bizonyos napokon, elsősorban annak függvényében, hogy mennyit aludtam az előző éjjel). Ez enyhíti a fizikai magányt, amely minden ember öröksége. Egy másik szint a barátság szintje: bízunk abban – hiszen már sokszor találkoztunk –, hogy a másik őszintén törődik a meghallgatásunkkal és a megértésünkkel. Egy újabb szint a megbecsülés vagy az agapé szintje, amely mint a másik jóllétéért való önmeghaladó törődés, része a Mitweltnek.9 Egy további szint pedig nyíltan erotikus. Amikor egyszer néhány évvel ezelőtt szupervízióban voltam Clara Thompsonnál,10 mondott nekem valamit, amin gyakran eltöprengek: ha valaki a terápiás kapcsolatban aktív erotikus vonzalmat érez, akkor a másik is úgy fog érezni. A saját erotikus érzéseivel a terapeutának őszintén szembe kell néznie, máskülönben a saját szükségleteit a páciens irányába fogja lereagálni, legalábbis képzeletben. De ennél is fontosabb, hogy amennyiben a terapeuta nem fogadja el az erotikát mint a kommunikáció egy formáját, nem fogja meghallani, amit hallania kellene a pácienstől, és így elveszíti a változás lehetőségének a terápiában rejlő egyik legdinamikusabb forrását.

Mintha két hangszer rezonálna egymásra, olyannak érzem a teljes értékű találkozást – amely egyfelől a páciens megértésének legkézenfekvőbb közege, de egyúttal a leghatásosabb eszköze is annak, hogy a páciens nyitottá váljon a változás lehetőségére. Ha megpengetünk egy hegedűhúrt, a szobában lévő másik hegedű megfelelő húrjai megegyező mozgással rezonálni fognak. Ez persze analógia: ami az emberben zajlik, magában foglalja ezt, de jóval összetettebb. Az emberek találkozása kisebb-nagyobb mértékben mindig szorongáskeltő és egyszerre örömszerző is. Véleményem szerint ezek a hatások abból erednek, hogy az őszinte találkozások egy másik emberrel kissé mindig megbolygatják az én–világ relációnkat: az előző pillanat kényelmes átmeneti biztonsága megkérdőjeleződik, és egy időre nyitottá, kísérletezővé válunk: kockáztassunk-e, megpróbáljunk-e gazdagodni ezzel a kapcsolattal (még ha ez egy régről ismert barát vagy szeretett személy is, a kapcsolatnak ez a pillanata egyelőre új), vagy merevítsük meg magunkat, emeljünk fel falakat, zárjuk ki a másik személyt, és szalasszuk el a finom részleteket, amelyeket az észlelései, érzései, szándékai hordoznak? A találkozás minden esetben egy potenciálisan kreatív tapasztalat, amiből normális esetben a tudatosság kitágulásának és az én gazdagodásának kellene következnie. (Nem mennyiségről beszélek itt – egy futó találkozás talán alig érint meg bennünket; valójában nem is mennyiségről, sokkal inkább az élmény minőségéről beszélek.) Az őszinte találkozásban mindkét ember megváltozik, ha csak percekre is. C. G. Jung helyesen mutatott rá arra, hogy a hatásos terápiában a változás mind a terapeutában, mind a páciensben megtörténik; ha a terapeuta nem nyitott a változásra, a páciens sem lesz az.

A találkozás jelensége további tanulmányozásra szorul, mert úgy tűnik, sokkal több zajlik ilyenkor, mint amit korábban feltételeztünk. Hipotézisem szerint a terápiában – amely garantálja, hogy a terapeuta megfelelően tisztán lásson – lehetetlen, hogy egy személynek úgy legyenek érzelmei, hogy a másik valamilyen mértékben nem tapasztalja meg ugyanazt az érzelmet magában. Tisztában vagyok vele, hogy ez alól számos kivétel lesz, inkább töprengésre és további kimunkálásra ajánlom ezt a hipotézist. A hipotézisem egyik folyománya, hogy a Mitweltben mindenképpen jelen van bizonyos rezonancia, és amikor ezt nem érezzük, annak valamiféle belőlünk származó blokkolódás az oka. Frieda Fromm-Reichmann11 szokta mondani, hogy az ő legjobb eszköze arra, hogy megmondja, mit érez a páciens – például szorongást vagy félelmet, szeretetet vagy dühöt, amit a páciens maga nem mer kifejezni –, az az, hogy saját maga mit érez abban a pillanatban saját magában. Önmagunk eszközként való használata persze rengeteg önfegyelmet igényel a terapeuta részéről. Ezzel korántsem arra akarom biztatni a terapeutákat, hogy egyszerűen csak mondják el a páciensnek azt, amit ők éreznek. Ezek az érzések ugyanis sokféleképpen lehetnek neurotikusak, a páciensnek pedig éppen elég problémája van anélkül is, hogy a terapeuta rálőcsölné a sajátjait. Inkább úgy értem, hogy ez az önfegyelem – vagy ha úgy tetszik, öntisztítás, tehát a saját torzítások és neurotikus tendenciák zárójelbe helyezése, amennyire a terapeuta képes erre –, úgy tűnik, azt eredményezheti, hogy a terapeuta a találkozást bizonyos mértékig a páciens érzéseiben és világában való részvételként élje meg. Ezt az egész jelenséget tanulmányozni kell, és úgy hiszem, sokkal több formában vizsgálható, mint azt eddig feltételeztük. Mint említettem, az emberben lezajlik valami, amikor kapcsolódik egy másikhoz, valami, ami a Mitweltben rejlik, és ami végtelenül komplexebb, finomabb, gazdagabb és erősebb, mint azt korábban gondoltuk.

Úgy vélem, eddig ezt azért nem tanulmányozták, mert nem volt fogalmunk a találkozás kifejezésére, ugyanis elfedte a freudi áttételfogalom. Így aztán számos kutatási eredményünk van az áttétellel kapcsolatban, amelyek sok mindent feltárnak számunkra, csak azt nem, valójában mi is megy végbe két ember között. Jogosan fordulunk a fenomenológiához segítségért, hogy egy olyan fogalomhoz érkezhessünk el, amelynek révén végre a találkozást magát észleljük, miután áttételként sokáig csak annak torzítását észleltük. Kiemelten fontos, hogy ne hódoljunk be annak a felfogásnak, amely elkerüli és felhígítja a találkozást azáltal, hogy az áttétel vagy a viszontáttétel leszármaztatottjaként kezeli azt.

1 Miként a bevezetőben is utaltunk rá, minden egyes esetben megpróbáltuk a Rollo May által idézett szerzők műveinek hivatalos magyar fordítását használni a fordítás során. Ez számos esetben fordításon felüli kutatómunkát igényelt, hiszen May sokszor nagyvonalúan bánik a források megjelölésével. A jelen Nietzsche-idézet – nem teljesen a May-szöveggel egyező módon – Walter Kaufmann híres Nietzsche-monográfiájának előszavában szolgál mottóul. Kaufmann forrásmegjelölése alapján ez a mondat a „Virradat” és a „Vidám tudomány” című Nietzsche-művek írása során született „melléktermékek” gyűjteményéből származik, amelyeknek nincs hivatalos magyar fordításuk. May egyébként gyakran utal Kaufmann művére ebben a könyvében. – A szerk.

2 (1842–1910) amerikai pszichológus, filozófus, az amerikai funkcionalista pszichológia megalapítója.

3 Paul Tillich (1886–1965) német-amerikai egzisztencialista teológus és filozófus, Rollo May mestere megkülönböztette az egzisztencialistát az egzisztenciálistól. Az egzisztencialista egy irányzat követője, míg aki egzisztenciálisan viszonyul egy témához, az igyekszik elkerülni az eltárgyiasítást, és nem tagadja személyes érintettségét. May ebben az értelemben hangsúlyozza, hogy ebben a könyvben inkább akar egzisztencális lenni, mintsem egzisztencialista magyarázatokat adni jelenségekre. – A szerk.

4 Ez az idézet – amelynek forrását May nem adta meg – feltehetően Kierkegaard Naplójegyzeteiből származik, ami 1938-ban már hozzáférhető volt angol nyelven, illetve A szorongás fogalma bizonyos angol nyelvű kiadásainak jegyzeteiben is idézik. Nem tudni, hogy May közvetlenül honnan citálta. Jelen fordítás során mi sem A szorongás fogalma (Göncöl Kiadó, Budapest, 1993), sem a Naplójegyzetek AA–DD (Jelenkor Kiadó, Pécs, 2006) magyar kiadásaiban nem találtuk meg, ezért ezt a passzust e fejezet fordítójának (Dávid Patrícia) változatában közöljük. – A szerk.

5 Willam H. Whyte (1917–1999) amerikai szociológus.

6 Thomas Szász (1920–2012) magyar származású amerikai pszichiáter és pszichoanalitikus, az ún. antipszichiátria képviselője, aki felhívta a figyelmet az intézményes pszichiátria társadalmi fegyelmezésben, elnyomásban játszott szerepére és a pszichiátriai diagnosztikában érvényesülő hatalmi aspektusokra. Jelentős könyve, Az elmebetegség mítosza (Akadémiai Kiadó, Budapest, 2002) eredetileg 1961-ben jelent meg. – A szerk.

7 Utalás Martin Buber egzisztencialista filozófus híres, 1923-as könyvére (magyarul: Én és Te. Európa Könyvkiadó, Budapest, 1999), amelyben Buber megkülönböztette az Én-Te és az Én-Az kapcsolatokat egymástól. – A szerk.

8 Az eredetiben: „centeredness”. Mivel a kifejezést May egzisztencialista teológus barátja, a rá nagy hatást gyakorló és egy korábbi lábjegyzetben már említett Paul Tillich is használta, és az ő magyarul is hozzáférhető Rendszeres teológia című könyvében (Osiris, Budapest, 1996) „központosultságnak” fordította Szabó István, így mi is ezt alkalmazzuk. – A szerk.

9 A német Mitwelt szó szerint „együttes világ”-ot (mit = -val, -vel) jelent, az interperszonális kapcsolatok világát. Jelentését a 9. fejezet részletesen kifejti, két hasonló német szóval, az Umwelttel („körüli világ” vagy „környezet”) és az Eigenwelttel („egyénen belüli világ”) egyetemben (R. May lábjegyzete). A kifejezések Ludwig Binswanger (1881–1966) svájci pszichiáter nevéhez fűződnek, aki az első egzisztenciális pszichológai iskola, a daseinanalízis megalapítója volt. A daseinanalízis a freudi pszichoanalízisnek, Edmund Husserl fenomenológiájának és Martin Heidegger filozófiájának az integrációján alapul. – A szerk.

10 Clara Thompson (1893–1958) amerikai pszichoanalitikus, az ún. személyközi irányzat képviselője. Főnöke, a pszichoanalízis iránt érdeklődő Harry Stack Sullivan (1892–1949) ösztönzésére utazott Európába pszichoanalízist tanulni, ahol Budapesten Ferenczi Sándor tanítványa lett. Thompson a New York-i William Alanson White Institute nevű, haladó szellemű pszichoanalitikus intézet társalapítója és vezetője volt; Rollo May is ott kapta a képzését és ott dolgozott. – A szerk.

11 Frieda Fromm-Reichmann (1889–1957) német-amerikai pszichoanalitikus, a William Alonson White Institute társalapítója, egy időben a világhírű pszichoanalitikus és filozófus, Erich Fromm (1900–1980) felesége. May Fromm-Reichmann-nál fejezte be a kiképzőanalízisét, miután az Erich Frommnál elkezdett folyamat a két férfi nézeteltéréséhez vezetett. – A szerk.

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Kőváry Zoltán és Nagy Mónika Zsuzsanna

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 633 028 6

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Raleway – SIL Open Font License

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License