Alex Ahndoril

A REJTÉLY KULCSA

Fordította: Erdődy Andrea

A mű eredeti címe: Jag kommer att hitta nyckeln

Copyright © Alex Ahndoril, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-506-4 (papír)

ISBN 978-963-614-507-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

E-book: Scriptor Kft.

Romániában egy légi szerencsétlenség következtében vélhetően a legénység, valamint a háromszázhatvankét utas mindegyike életét veszítette. Az Ankarából Hamburgba tartó utasszállító gép harminc perccel az indulást követően hirtelen süllyedni kezdett, majd lezuhant a Békás-szoros közelében, Románia északkeleti részén. A gép egy, a német Lufthansa légitársaság flottájához tartozó Boeing-747-es volt. A külügyminisztérium tájékoztatása szerint a fedélzeten öt svéd állampolgár tartózkodott.

1. fejezet

JULIA MÉG NEM IS SEJTETTE, hogy hamarosan olyan rejtéllyel találja szemben magát, amelynek megoldásához minden erejét latba kell vetnie, és amelyet talán még így sem lesz képes egyedül kibogozni.

Magányosan ült az augusztusi napsütésben, és kései ebédjét fogyasztotta egy étterem teraszán, az östermalmi vásárcsarnok szomszédságában.

Egy elektromos roller, amelyet egy kuka mellé hajítottak, időről időre csipogott egyet.

Minden reggel, valahányszor Julia végzett a sminkeléssel, óvatosan a tükörhöz hajolt, és üdvözölte az édesanyját.

Szőke szemöldökét és sötétzöld, szomorkás szemét tőle örökölte. Ajka telt volt, az orra pedig egyenes vonalú. Amikor a napfény átsütött szőke haján, kissé gyömbérszínű árnyalatot adott neki.

Julia a múlt héten töltötte be a harmincharmadik életévét, így máris idősebb volt, mint az anyja, amikor meghalt.

Aznap szabadságot vett ki, és csak ült az ágyban egész nap, behúzott függöny mögött. Egy amerikai tanulmányt olvasott a vérmintákról és a vérfoltok alakjáról.

Az egyik esettanulmányban egy töltény kettéhasadt, amint bordát ért, majd két kimeneti nyíláson át távozott a testből.

Julia megvárta, hogy a futár letegye az ajtó elé a virágcsokrot, amelyet Sidney küldött neki, és hogy becsukódjon a kapu. Csak ezután vitte be a lépcsőházból, és tette vázába a virágokat.

Huszonöt szál vörös rózsa volt, mint mindig.

Ez kissé feldobta a napját, mégsem vette fel a telefont, amikor Sidney aznap este felhívta. Nem akart sírva fakadni, és megkérni a férfit, hogy menjen át hozzá, mivel tudta, hogy megtenné.

Átmenne, és megvigasztalná.

Ez azonban tarthatatlan lenne. Nem könyöröghet, hogy együttérzést csikarjon ki belőle. Hiszen nem erre volt szüksége. Az volt az igazi születésnapi ajándék a számára, hogy ezt belátta.

Ezúttal határozott célja volt, amihez kieszelt egy tervet.

Tisztában volt azzal, hogy sosem szerezheti vissza Sidney szerelmét, most azonban hirtelen tisztán látta maga előtt, miképp dolgozhatnának együtt a jövőben, ki-ki a maga íróasztala előtt ülve, majd együtt ebédelnének, és éjszakába nyúlóan megtárgyalhatnák minden egyes megbízatás részletét.

Egy hajléktalan férfi telepakolt bevásárlókocsija beleakadt az épület állványzatába, mire az illető magában szitkozódni kezdett, és idegesen mutogatott.

Julia a füle mögé simította az egyik hajtincsét, majd folytatta az evést, bár valójában már jóllakott.

Párolt rombuszhalat rendelt hollandi mártással, fehér spárgával és aprított kapribogyóval. Az asztalon hideg Sancerre bor állt egy pohárban. A nap átsütött rajta, és halvány árnyékot vetett az asztalra.

Stockholm felett elszállt egy repülőgép.

Julia letette az evőeszközöket, és diszkréten befogta a fülét, amíg el nem halkult a morajlás, majd igyekezett nem felnézni az égbolton végighúzódó, fehér kondenzcsíkokra.

Várt egy kicsit, majd felsóhajtott, tekintettel az előbbi viselkedésére, azután elővette a telefonját, és átnézte a heti programját, amelyben a folyamatban levő ügyek megbeszélése éppúgy szerepelt, akárcsak a Királyi Műszaki Főiskola Űr- és Plazmafizikai Intézetének átfogó biztonsági ellenőrzése.

A mellette levő asztalnál két, harmincas éveiben járó, szűk öltönyt és fényesre sikált félcipőt viselő férfi ült egy-egy pohár sör mellett.

Julia a szeme sarkából észlelte, hogy egyikük világoskék szeme időről időre az ő tekintetét keresi.

Mobilját a retiküljébe téve magához intette a felszolgálót. Miközben kifizette a számlát, pillantása összetalálkozott a férfiéval, aki le sem vette róla a szemét. Olyan pajkosan, flörtölve mosolygott rá, hogy képtelenség lett volna nem viszonozni.

Julia fogta a másik széknek támasztott ezüstfehér botját, rátámaszkodott, hogy fel tudjon állni, majd észrevette, hogy a férfi elvörösödik, és elfordul.

Julia távozott az étteremből, átkelt a téren, majd a Storgatanra fordult.

Bizonyos szögből nézve szép nő volt. Számtalanszor előfordult, hogy valaki szemezni kezdett vele, ám hirtelen meggondolta magát, amint másképp esett a fény az arcára, vagy a szél odébb fújta a haját.

Julia olykor csak nevetett az efféle helyzeteken, ám titokban mindig abban reménykedett, hogy egyszer valaki majd másképp reagál, miután észreveszi a botját vagy a sebhelyet az arcán.

Elvégre még mindig fiatal volt, és vágyott a szerelemre.

Kicsit megállt a templom mögött, hogy az árnyékban összeszedje magát, majd továbbment a Styrmansgatan 15. felé, melynek kapuján egy réztáblába vésve a „Stark Magánnyomozó Iroda” felirat állt.

Julia a falnak támasztotta különleges kialakítású, titánötvözetből készült botját, amelyet egybeöntöttek az ergonomikusan kialakított markolatával, a végére pedig fekete gumiból készült csúszásgátló talpat húztak.

Előkereste a kulcsait, kinyitotta az ajtót, belépett, és kikapcsolta a riasztót.

Az előszobatükörbe nézve úgy látszott, mintha az arcán levő heget fehér tollal rajzolták volna: egy függőleges vonal, amely a homlokától a jobb szemöldöke sarkán át végighaladt az arca egyik oldalán, le egészen az álla vonaláig.

Az iroda hűs levegője régi fabútorok, könyvek és bőr illatát árasztotta.

Julia az íróasztalra tette a táskáját, és kinyitotta a zöldellő kertre nyíló ablakokat, majd kiment a konyhába, hogy készítsen magának egy dupla eszpresszót.

Hét éven át, amíg Sidney felesége volt, Julia Mendelsonnak hívták. A válás után azonban visszavette a lánykori nevét, a Starkot, amelyet egészen egy korai ősükig, az 1761-ben született katonáig, Lars Starkig tudtak visszavezetni.

A válás után elhatalmasodott rajta az az érzés, hogy az egész életét elhibázta, ezért úgy döntött, felmond a stockholmi bíróságon, és otthagyja az írnoki állását.

Az ottani munkája során jött rá, hogy képes olvasni az emberek gondolataiban. És minden egyes tárgyalás alkalmával egyre türelmetlenebbül nézte végig, mennyire képtelen az igazságszolgáltatás kihúzni az emberekből az igazságot.

De mint írnok nem tehette meg, hogy feláll, és szót kér, pedig mindig tudta, mi történt, és miért következett be a bűncselekmény.

Többnyire igyekezett logikusan gondolkodni, bizonyos helyzetekben pedig képes volt különösen erősen összpontosítani. Ilyenkor úgy érezte, lelassul az idő, akárcsak a halál és az örökkévalóság eljövetele előtt. Ezekben a különleges pillanatokban sikerült megfigyelnie olyan részleteket és arckifejezéseket, amelyek felett a többiek általában elsiklottak.

Persze nem volt ez természetfeletti képesség, csupán valami, amit az érzékeny lelkének köszönhetett.

Sok-sok évvel ezelőtt ugyanis, még jóval azelőtt, hogy Siddel találkozott volna, az egész élete összeomlott. Darabokra tört, akár egy földhöz vágott borosüveg. Amikor sikerült végre összeilleszteni a darabkáit, már sosem lett olyan, mint azelőtt volt.

A legtöbb dolog rosszabb lett, de nem minden, legalábbis olykor ezzel biztatta magát. De ez talán csak vigasz volt, amellyel értelmet próbált találni az értelmetlenségben.

Tulajdonképpen szerette az írnoki állását, a válásuk után azonban arról kezdett álmodozni, hogy bűnügyi nyomozó lesz a norrmalmi rendőrségnél, akárcsak Sidney, ám tudta, hogy sosem vennék fel a Rendőrtiszti Főiskolára.

Ahhoz túlságosan sérült volt.

Ezért inkább saját magánnyomozó irodát nyitott.

Általában egyszerű hűtlenségi ügyekkel bízták meg, vagy azzal, hogy informáljon le valakit, aki bizalmi állásra pályázott, esetleg céges lopási ügyekben nyomozott, ám olykor egy-egy olyan felkérés is érkezett, amely teljes mértékben igénybe vette elemzőképességét.

Julia fogta a kávéscsészéjét, és visszament az irodába, miközben vetett egy pillantást régi, ütött-kopott karórájára.

A távolból egy ütvefúró csattogó hangját hallotta.

Julia bekapcsolta a számítógépét. Épp le akart ülni az íróasztal mellé, amikor megszólalt a csengő.

Belenézett a naptárába, ám erre az időpontra nem volt bejegyezve találkozója. Mégis fogta a botját, és megindult az előszoba felé, hogy ajtót nyisson.

A küszöbön egy ötvenes éveiben járó, hófehér hajú férfi állt. Tengerkék zakója felett bézs ballonkabátot viselt, hozzá világos színű öltönynadrágot és barna félcipőt.

– Jó napot, a nevem Per Günter Mott – szólalt meg az idegen. – Nem foglaltam időpontot, de gondoltam…

Elhallgatott, és reszkető kézzel simított végig a haján.

– Milyen ügyben érkezett? – kérdezte Julia.

– Azon gondolkodom, hogy esetleg adnék önnek egy megbízást.

– Jöjjön be, Per Günter!

– Hívjon csak PG-nek!

– Ide felakaszthatja a kabátját.

Julia odébb lépett, hogy ne legyen útban. Nehezen viselte ugyanis, ha valaki hozzáér, a csupasz bőr érintésétől pedig egyenesen pánikrohamot kapott.

A férfi átlépte a küszöböt, körülnézett, azután levetette vékony kabátját.

Sovány volt, és valahogy kisfiúsan törékeny, mintha nem lett volna tisztában a valós életkorával.

Julia bevezette az irodába, és hellyel kínálta a kanapén.

A férfi zakója összegyűrődött a hátán, mintha több órán át utazott volna egy autóban vagy vonaton.

– Kér egy csésze kávét, teát vagy egy pohár vizet? – kérdezte udvariasan a nő.

– Nem, köszönöm.

– Csak szóljon, ha meggondolná magát!

Julia látta, ahogy a férfi körbepásztázza a helyiséget, miközben próbálta összeszedni magát, hogy legyen bátorsága belevágni a mondandójába, bármi is legyen az.

– Mielőtt a tárgyra térnék, tudnom kell, hogy titoktartási kötelezettséget vállal-e – sóhajtotta a férfi.

– Teljeskörűen. Akár nekem adja a megbízást, akár nem.

– Vagyis nem beszélhet senkinek arról, amit elmondok vagy megmutatok magának?

– Így van.

A férfi a kanapé karfáján kopogott a körmeivel.

– A rendőrségnek sem?

– Nekik sem – felelte a nő nyugodtan.

2. fejezet

JULIA ELVETTE AZ ASZTALRÓL a jegyzettömbjét és a tollát, majd leült a fotelbe, szembe a férfival, akinek homlokán gyöngyözött az izzadság, és remegett a keze, miközben a zakója belső zsebében kotorászott.

– Rendben, akkor nézze meg ezt a képet! – szólalt meg a férfi, és Julia elé, az asztalra tette a telefonját. Remegés futott végig a testén, amikor a nő a kezébe vette a készüléket, és ránézett a fényképre, amelyet előző este, 23:25-kor készítettek.

A telefon úgy volt beállítva, hogy a fotózás helyszíne ne látszódjon. A kamera vakujának fénye egy férfira esett, aki hátát egy csupasz téglafalnak támasztva, térdén összekulcsolt kézzel, összegörnyedve ült a betonpadlón. Kockás inge felhasadt, és látni engedte a férfi gömbölyödő pocakját. A nadrágja gyűrött volt a lágyékánál. A fejét egy jutazsák takarta, melynek egyik oldalát átáztatta a vér, amely végigfolyt az illető mellkasán, hasán és a szétvetett lábai közt.

Mivel a kép finoman szólva is homályosnak tűnt, nehéz lett volna megállapítani, vajon megalvadt-e már a vér.

– Ma reggel találtam ezt a fotót a telefonomban, a többi kép között – magyarázta PG. – Fogalmam sincs, hogy került oda. Ezért azonnal idejöttem, képtelen voltam csak úgy otthon ülni ezzel a…

A hangja elcsuklott, nagyot nyelt, és a felső ajkáról letörölte az izzadságot.

– Ki ez a férfi? – kérdezte Julia.

– Nem tudom, és nem is szeretnék találgatni. Tényleg nem értem ezt az egészet – erősködött PG, és szorosan összekulcsolta a kezét.

– Elképzelése sincs róla? Hiszen a fotók tegnap éjfél előtt készültek.

PG arca megviseltnek tűnt.

– Én… az a helyzet, hogy olykor iszogatok. És megesik, hogy kissé elvetem a sulykot.

– Értem.

– Annyira, hogy memóriazavaraim támadnak. Órák esnek ki az emlékezetemből.

– Ez történt tegnap is?

– Ötven milligramm Atarax nevű szorongáscsökkentőt vettem be az ebédnél, ami elég nagy ostobaság, ha az ember alkoholt iszik. De képtelen vagyok elviselni a cégnél uralkodó hangulatot – felelte Per Günter Mott, és öklével az arcát dörzsölgette. – Egy szó, mint száz, talán ön is megérti, mennyire tartok tőle, hogy én bántottam azt az embert.

– Vannak erőszakos hajlamai, PG?

– Nem, azt nem hinném. Úgy értem, van egy csomó hibám, és olykor ostobaságokat teszek, de nem bántok másokat. Legalábbis eddig nem bántottam, amennyire én tudom.

– Van bármi arra utaló jel, hogy maga bántalmazta volna azt a férfit? – tudakolta Julia.

– Hogy érti ezt?

– Vérfoltok, bármilyen dulakodás nyoma a testén, szakadt ruhadarabok?

– Nem, semmi ilyesmi, de az a kép az én telefonomon van. Amikor megmutattam a feleségemnek, azt mondta, azonnal menjek el vele a rendőrségre. És talán az lett volna a helyes, én mégis inkább ide jöttem. Szeretném megbízni magát a nyomozással, és megvárom az eredményt, mielőtt eldöntöm, mit teszek.

Julia egy pillanatig mérlegelte a feladat súlyát. A szíve hevesebben vert. Lepillantott a karórájára, amely még az apjáé volt. Repedt üvegén megcsillant a mennyezeti lámpa fénye. A piros másodpercmutató egyre csak rohant előre.

Tiktak.

Majd lelassult, míg végül remegve megállt, s árnyéka szürke pókhálóként fonta be az óra számlapját, ahogy felfelé nyújtózott a római kilences felé.

A levegőben kavargó porszemcsék között Julia lassan felnézett leendő ügyfelére, akinek homlokán erre elmélyültek a ráncok.

A férfi oldalra fésülte rövidre nyírt ősz haját. Az egyik szeme alatt mintha egy halvány véraláfutás lett volna a sűrű dörzsölgetéstől.

Álla kissé megremegett, amikor összeszorította ajkát, hogy összeszedettebbnek tűnjön.

– Most mihez akar kezdeni? – kérdezte Julia önmaga számára is váratlanul.

– A feleségem teljesen kiakadt, amikor megmutattam neki a fotót. Jól tudja, hogy nem bírnám elviselni annak a terhét, hogy esetleg megöltem egy embert. Ez teljesen kizárt.

– Hát persze – suttogta Julia, miközben megállapította, hogy a férfi elég megadó hangon ejtette ki az utolsó mondatot.

– Ha arra a következtetésre jut, hogy én bántottam azt az embert, kész vagyok vállalni a büntetésemet – felelte a férfi, majd a bal csuklójára nézett.

Julia követte a tekintetét, és látta, mennyire kirajzolódik a két párhuzamos ín és a kék erek vonala is a sápadt bőrén. Megfordult a fejében, hogy a férfi vajon képes lenne-e véget vetni az életének, ha kiderül, hogy bűnös.

– A büntetését? – kérdezett vissza.

Julia teste ismét elnehezült, a másodpercmutató pedig tovább folytatta az útját. PG egy árnyalatnyival lejjebb hajtotta ingujját, majd a nőre pillantott.

– Igen, úgy gondolom, ez a helyes. Ugyanakkor nem szeretnék valaki más tettéért bűnhődni. Ezért sem mentem egyenesen a rendőrségre. A családom neve meglehetősen ismert, legalábbis Sundsvall környékén és az erdőgazdasággal foglalkozók körében. Régóta vannak erdőségeink. Mi vagyunk a Mannheim-birtok tulajdonosai.

– Hallottam már róla – felelte Julia.

– Nos igen, hát…

A nő kinyitotta a táskáját, és előhúzta belőle vékony bőrkesztyűjét. Fel is vette, hiszen tudta, hamarosan át kell nyújtania PG-nek a szerződést, amelyet a férfi át akar majd nézni. Azután gondolkodás nélkül alá fogja írni, és végül kezet akar rázni Juliával. Üzletemberként nyilvánvalóan hozzászokott a gyors döntésekhez, és nem akarja, hogy Damoklész kardja hosszasan függjön a feje felett.

– Sundsvallból eljött idáig, csak hogy nekem adja a megbízást – állapította meg Julia óvatosan.

– Olvastam a porcelánbabák esetéről.

– Értem.

Julia két évvel azelőtt megoldott egy esetet, amelyről rengeteget írtak. Ezután kezdtek dőlni hozzá a jól fizető, tekintélyes megbízások. A munkája végre hasznot termelt, így rövid időn belül átköltözhetett a kétszobás farstai lakásából erre a menő helyre. Banki kölcsönt vett fel, és megvásárolta az irodát, valamint a hozzá tartozó lakrészt, amelynek külön bejárata nyílt a közös lépcsőházból.

– Csak még egy utolsó kérdés, hogy jobban értsem a dolgot – tette hozzá. – Hová tette a telefonját éjszakára?

– Az étkezőben felejtettem. Tegnap este nagy lakomát rendeztünk a tulajdonostársaknak – magyarázta a férfi.

– És gondolja, hogy valaki más használta?

– Remélem, igen – felelte PG óvatosan.

– Mivel a fényképezéshez nincs szükség a jelszavára – állapította meg a nő.

– A feleségem is erről győzködött – bólintott PG.

– Van bármi elképzelése arról, mit szeretne kinyomoztatni velem?

– Tudnom kell, gyilkosság történt-e, és ha igen, ki a tettes. Még akkor is, ha kiderül, hogy én vagyok az. Ha pedig nem, választ kell kapnom arra a kérdésre, mit keres a kép az én telefonomban.

– Értem.

– Természetesen abban reménykedem, hogy ártatlan vagyok, és ez az egész csupán félreértés. És hogy a képen látható személy nem olyasvalaki, akit ismerek. Mindenképp tudnom kell, mi ez az egész.

– Vagyis azt szeretné, ha kideríteném az igazságot – állapította meg Julia, és közben látta, hogy a férfi egy pillanatra összeharapja az ajkát.

Julia felegyenesedett, odalépett az íróasztalhoz, és elővett a fiókból egy olyan műanyag dossziét, melynek egyik sarkát az iroda logójával látták el. Kivett belőle egy szerződést, majd a férfi elé tette.

– Azt javaslom, olvassa át a szerződést. Ez egy szabványszöveg. Majd jelentkezzen, ha szeretné, hogy megkezdjem a nyomozást!

– Nem szükséges átolvasnom – felelte a férfi, majd elővett egy tollat, az utolsó oldalra lapozott, és aláírta a szerződést. – Ez nem várhat. Szeretném, ha már holnap Mannheimbe jönne, amennyiben lehetséges.

– Holnap?

– Igen, ha lehet – ismételte meg a férfi.

– Igyekszem megoldani.

– Ott lesz mindenki, aki részt vett a vacsorán.

– Ez esetben külön-külön is szeretnék beszélni velük – kérte Julia.

– Rendben.

Ezután PG visszadugta a tollát a zakója mellényzsebébe, felállt a kanapéról, és kezet nyújtott Juliának.

3. fejezet

AMINT PER GÜNTER MOTT KILÉPETT az iroda ajtaján, Julia visszament az íróasztalhoz, és lehúzta a kesztyűjét. Valósággal repesett a boldogságtól, mert hirtelen lehetősége nyílt rá, hogy egy lépéssel közelebb kerüljön Sidhez.

Julia fejben már elkezdte fogalmazni a bevezetést, amikor tudatosult benne, hogy ettől csak idegesebb lesz. Elővette a táskájából a telefonját, egy pillanatra elbizonytalanodott, majd lassan lapozgatni kezdett a telefonkönyvben. Mutatóujját lágyan a férfi neve fölé helyezte, és hallgatta, ahogy a készülék kicseng.

– Tessék, Sidney vagyok!

– Ne haragudj, amiért munkaidőben kereslek, de…

Elhallgatott, és nagyot nyelt. Izgalma alábbhagyott. Már bánta, hogy felhívta a férfit, nem készült fel arra, hogy közvetlen közelről hallja a hangját.

– Julia, te vagy az? Mi történt?

– Semmi, csak van itt valami, ami… Amúgy köszönöm a virágokat!

– Próbáltalak hívni.

– Valóban?

A nő himbálózó fülbevalója neki-nekiütődött a telefonnak. A háttérből behallatszott egy fénymásológép ritmusos zaja.

– A lényegre térek – felelte a nő, miközben hevesen vert a szíve. – Tudom, hogy elég későn szólok, de olyan megbízást kaptam, amelyet egyedül aligha tudnék megoldani. Szükségem lenne holnap valakire, akinek van jogosítványa, és jártas a nyomozástechnikában. Esetleg egy rendőrre. És erről te jutottál eszembe.

– Na várj csak!

– Fizetést is kapsz érte, mivel eltart majd néhány napig.

– Julia, nem tudom, hogy…

– Megduplázom a fizetésed – vágott a szavába a nő.

– Akkor sem vagyok benne biztos, hogy ez jó ötlet.

– Ezzel én is egyetértek. És nem is kérnélek meg rá, ha nem lenne valóban szükségem a segítségedre.

– Miről lenne szó?

Julia remegő lábbal ült le a székre, és mindent elmesélt, amit az ügyről és új megbízójáról tudott.

– Azért bízza meg az irodát, mert tudni szeretné az igazat. És nekem ez tetszik – tette hozzá Julia.

A bizonytalan csendben valami visszhangos, ütemes hang hallatszott be a telefonba. Julia már látta is maga előtt, ahogyan Sid egy pókerasztal előtt állva osztja a lapokat, melyek aprót koppannak a lakkozott fadeszkán. Aztán minden elcsendesült.

– Igazság szerint van még pár nap szabadságom, amit kivehetek – felelte a férfi.

– Ezt most vehetem igennek? – kérdezte megkönnyebbülten Julia.

A beszélgetés végeztével Julia arcáról leolvadt a ráerőltetett mosoly, és előtörtek a könnyei. Arcát a kezébe temetve kivárta, míg rátör a zokogás, majd megtörölte a szemét, hátradőlt a széken, légzése szabályossá vált, és máris arról fantáziált, hogy az iroda cégtábláját lecseréli „Mendelson & Stark Magánnyomozó Iroda”-ra.

Sidney Mendelson jobb keze a kormányon pihent, miközben a gumiabroncsok tompán dübörögtek az aszfalton. Az út bal oldalán egy bekerített karám suhant el mellettük.

A férfi végül igent mondott a felkérésre, és felajánlotta Juliának, hogy másnap délután kettőkor, a munkaidő végeztével felveszi őt a kocsijával.

Most pedig itt ültek egymás mellett, és északnak tartottak.

Julia a férfi napbarnított kezét fixírozta. A hüvelykujján egy piszkos ragtapasz éktelenkedett. A sebet egy éles papírlap okozta. Más helyzetben Julia leszidta volna őt a koszos tapaszért, azután segített volna kicserélni.

Ám azok az idők már elmúltak.

Most a férfi itt ült mellette, ő pedig készen állt, hogy mindent megtegyen a nyomozás sikeressége érdekében, és bebizonyítsa neki, milyen jól végzi a munkáját, és ezzel a maga oldalára állítsa.

A legfontosabb módszer borzasztóan egyszerű, ha ki akarjuk deríteni az igazságot: csak figyelmesen kell hallgatni, és megfelelő stratégia alapján kell kérdezni. Pont úgy, ahogy egy sakkjátékos mozgatja a bábukat.

Julia olykor hajlamos volt váratlanul előrukkolni valami szokatlan, lényegbevágó kérdéssel, máskor pedig nyilvánvaló dolgokra kérdezett rá, hogy ezzel csalja ki a vallomást. A beszélgetőpartnere ilyenkor úgy érezte, mintha valami zsigeri szükséglet kényszerítené arra, hogy felfedje az igazságot.

Új ügyfelüknek komoly emlékezetkiesése volt, mivel a céges összejövetel napján alkoholt és gyógyszert is fogyasztott. Állítása szerint déltájban kezdte az ivást, és ötven milligrammot vett be egy hidroxizin hatóanyagú tablettából, amely altató és szorongáscsökkentő hatású, és legalább tizenkét órán át hat.

Elmondta továbbá, hogy fogalma sincs róla, hogyan került a telefonjába egy megkötözött, vérző ember fotója.

Nem tudta, ő maga készítette-e a képet. Juliának hamar feltűnt, hogy PG Mott sejtette, ki lehet a bántalmazott férfi. Ám vagy képtelen volt elfogadni a valóságot, vagy azért nem merte kimondani, mert a fejére húzott zsák miatt nem lehetett biztos az áldozat személyazonosságában.

Amennyiben mindez stimmelt, valóban azért bízhatta meg az irodát a nyomozással, hogy kiderítse az igazságot.

Nem pedig azért, hogy megpróbálja elkerülni a büntetést.

Egyszerűen nem bírta elviselni annak a gondolatát, hogy talán ő tette ezt az áldozattal.

Julia kifejtette, hogy a titoktartás alól mindössze a gyermekbántalmazás és a terrorizmus esete képez kivételt, PG Mott mégsem volt hajlandó a rendelkezésére bocsátani a telefonjában levő képet. Mintha annak létezését is tagadta volna, és szerette volna végleg kitörölni a készülékről. Ugyanakkor tisztában volt vele, hogy a tudatában mindaddig létezni fog az a fotó, amíg fel nem mentik minden gyanú alól.

Julia persze úgyis el fogja kérni tőle, de nem akarta a túlzott rámenősségével elriasztani az ügyfelét.

A Dalälven felett vezető autópályahídon vezetett az útjuk. Alattuk a víztükör sima volt, akár egy ruhaszárító kötélre kiterített lepedő.

Az autó utasterét hirtelen éles fény töltötte be, és Julia behunyta a szemét.

A kerekek dübörögtek tovább, míg el nem értek a híd lábához.

Julia a szemhéján keresztül is látta a villanypóznák árnyékát, majd az ismét megvillanó fényeket, majd teljes sötétség vette körül őket.

Amikor feltűnt neki, hogy ismét egy fenyőerdő alatt húzódó alagútba hajtottak, kinyitotta a szemét.

– Minden eshetőségre felkészülve hét nap szabadságot vettem ki – magyarázta Sid.

– Azt hiszed, ilyen sok időre van szükségem, hogy megoldjak egy ügyet? – kérdezte a nő.

– Julia, hacsak nem változtál meg alapvetően, időnként hajlamos vagy elhamarkodott következtetéseket levonni. És most ne gyere nekem azzal, hogy…

– De hisz ez is a stratégia része! – vágott közbe Julia.

– És most ne gyere nekem azzal, hogy ez is a stratégia része! – fejezte be a mondatot mosolyogva a férfi.

– Na jó, talán nem mindig.

– Csak emlékeztetni akartalak rá.

– Jól van, na.

– Nem bántásnak szántam.

– Tudom, tudom. Nem árt, ha figyelmeztetsz rá a saját érdekemben.

– De te úgysem hallgatsz rám.

– Dehogynem!

– Nem.

– Hallgatok rád, például ha azt mondod, meghívsz vacsorázni – próbálkozott Julia, bár ő is tudta, hogy ezzel csak fárasztja Sidet.

A magas vadkerítések mögül erdészeti utak és kitaposott csapások tűntek fel. Egy idő után Sid jelezte, hogy még Hudiksvall előtt meg kell állniuk tankolni.

– Ne haragudj! – szólalt meg Julia.

– Miért? – lepődött meg Sid.

Julia gyűlölte, hogy képtelen önállóan vezetni a lába miatt, és már attól gyomorgörcse volt, hogy a kezét egy olyan vizesflakonon pihentette, amely a kettejük közti pohártartóban állt, és mindössze tíz centiméter választotta el Sid combjától.

– Különös érzés itt ülni – magyarázta. – Egy autóban, melletted. Úgy értem, mint a régi szép időkben.

– Telnek-múlnak az évek, és az ember lassanként hozzászokik az új szép időkhöz – felelte a férfi.

– Legalább boldog vagy?

– Kérlek, beszéljünk inkább valami másról! Azért kísértelek el, mert segítséget kértél a nyomozásban. Nem tarthatnánk magunkat ehhez?

Ami azt illeti, Julia tudta, hogy túlságosan is jó fizetést kínált a férfinak, ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy szüksége lesz Sid éles rendőrszemére és bűnügyi technikusként szerzett ismereteire. Ezenkívül ő volt az egyetlen, aki meg tudta nyugtatni, amikor elragadták az indulatai. Julia olykor nagyon türelmetlen tudott lenni, ezért a logikus gondolkodást félretéve hajlamos volt idő előtt levonni olyan következtetéseket, amelyek utóbb általában mégis helyesnek bizonyultak.

Ám az is tény, hogy aznap, amikor írnokként töltött utolsó napján képtelen volt visszafogni magát a stockholmi bíróságon, és felállt, majd a vádlottra mutatva átkozott, nyomorult feleségbántalmazónak nevezte, szüksége lett volna a férfira.

– Ellenőriztem a közép-svédországi rendőrségi régiót és az összes, Sundsvall környéki kórházat Gävlétől egészen fel Umeåig – magyarázta Sid.

– És nem találtál senkit, aki azonos lehet a képen látható férfival? – kérdezte Julia, habár a férfi hangszínéből már sejtette a választ.

– Aki leginkább hasonlított rá, az egy fiatalember volt a gävlei hullaházban. Egy hétköznapi balesetben hunyt el. Bukósisak nélkül motorozott, de…

– A képen látható férfi nem fiatal – vágott közbe Julia.

– Nem – suttogta Sid.

– Te mit gondolsz?

– A fényképet ugyan nem láttam, de a leírásod alapján koponyasérülésről lehet szó.

– A zsák véres volt a jobb halántékától lefelé, a nyakáig – erősítette meg Julia.

– Na igen. És ha figyelembe vesszük a hajszálcsövesség jelenségét, vagyis hogy a szövet valósággal árasztja magából a vért kifelé, akkor a sérülés nagyjából így nézhet ki – mutatta Sid, és a füle magasságában megérintette a saját arcát.

– Ennyi? Vagy van még valami?

– Még annyi, hogy a férfi feltételezhetően már halott volt, amikor a fénykép készült – felelte Sidney. – Azért gondolom így, mert eléggé vérzett, és szinte azonnal keringési elégtelenség léphetett fel nála, aminek következtében nagyon gyorsan kapkodhatta a levegőt, azt azonban nem említetted, hogy a szája előtt is véres lett volna az anyag.

– Mert nem is volt az.

Sidnek igaza van, gondolta Julia. Amennyiben a férfi nem halt meg azonnal, minden bizonnyal keringési sokkot kapott. Ilyen esetben a nagy mennyiségű vérveszteség következtében a vérnyomás hirtelen leesik, ettől az oxigénellátás elégtelenné válik. A test ezt megemelkedett pulzusszámmal és szaporább lélegzetvétellel próbálja ellensúlyozni. Ez az örvény pedig magával rántja a haldoklót, míg be nem következik a vég.

– Igazad van, bizonyára halott. Egyetértek veled – szólalt meg Julia.

– Na, hadd szóljon a fanfár!

– Most miért, mindig egyetértek veled, nem?

– De igen, persze – felelte a férfi, és megpróbált elnyomni egy mosolyt.

– Jó, tudom, nem… De nem is ülnél most itt, ha nem tudnád, hogy igazad van. Ha hinnél abban, hogy létezhet bármilyen csekély esély is arra, hogy megmentsük a képen látható férfit, megpróbáltál volna rávenni, hogy beszéljem rá az ügyfelemet, forduljon a rendőrséghez.

Miután elhagyták a Gävle északi részében fekvő ipari körzetet, nagy tarvágásos terület mentén hajtottak végig. A lemenő nap sugarai nyugat felől megvilágították az autót, ezért mindketten feltették a napszemüvegüket.

– Egy holttest, akire egyetlen személyleírás sem illik azok közül, akiknek az eltűnését bejelentették a környéken – állapította meg Julia.

– Nem minden eltűnést jelentenek. Van, akit senki sem keres – felelte a férfi.

Julia fejcsóválva nézett rá. Nem tudta eldönteni, vajon a bűnügyi nyomozóként töltött évek változtatták-e meg Sidney külsejét, vagy a volt férje hatására alakult ki a fejében egy határozott elképzelés arról, hogyan is néz ki egy rendőr. A férfi haja rövidre volt nyírva, akár egy római katonáé, orra egyenes volt, a szeme barna, a tekintete pedig átható. Nagy termetű volt, és izmos, a hangja pedig meglehetősen mélyen zengett.

– Nem mondhatnám, hogy túlságosan boldog vagyok – felelt végül Sid a nő korábbi kérdésére. – Mármint ennek semmi köze hozzánk, csak egyszerűen ez van.

– Ez elképzelhető.

– Na és te? Hogy vagy mostanság? – kérdezett vissza a férfi anélkül, hogy levette volna a szemét az útról.

– Jól – válaszolta Julia.

– Tudom, hogy fent vagy a Tinderen.

– Miért, te nem?

– Nem – mondta a férfi.

– Az egyik barátom erőltette rám – kezdett gyorsan magyarázkodni Julia. – Én úgy érzem magam tőle, mint aki egy rossz vicc áldozatává vált.

– Azért talán adhatnál neki egy esélyt.

– Nincs időm ilyesmire.

– Legalább nézd meg, kik azok, akik érdeklődnek utánad!

– Fejezd be!

– Még nem tetted meg?

– Egyszer felmentem az oldalra, de nem nekem való. Én nem boldogulok az ilyesmivel.

– Mármint a szerelemmel vagy az emberekkel?

Az erdészeti gépek keréknyomai és a fatuskók felett egy egerészölyv körözött mozdulatlan szárnyakkal a vadászterülete fölött.

– Te könnyebben túltetted magad rajta – mondta Julia, bár tudta, hogy a férfi nem kedveli az efféle játszmákat, máris megrándult picit a szája sarka.

– Nem tudom. De tény, hogy van egy kedves kollégám, akivel olykor együtt ebédelek – felelte Sid, és közben kissé elpirult.

– Na tessék.

– A nyomozati osztályon dolgozik.

– Zsidó?

– Az meg mit számít?

A férfi lélegzetvétele lelassult, állkapcsa megfeszült.

– Sikerült végre találnod egy zsidó lányt? – mosolyodott el Julia. – Akkor talán anyukád is boldog lesz végre.

– Ő téged is kedvelt.

Ahogy elhagyták a fakitermelést, egy sötét fenyőerdő uralta a tájat, és Sidney arcára ismét árnyék vetült.

Julia ebben a pillanatban már látta is őt maga előtt az esküvőjükön, a halvány fényben, a baldachin alatt.

Eszébe jutott, hogy hétszer körbejárta a férfit, aki először jól megmosolyogta őt, ám amikor felfogta, hogy ez az összetartozásukat jelképezi, elkomolyodott.

Julia fején apró emléktöredékek suhantak át: a sevá bráchot, vagyis a hét áldás, a bor íze a szájában, és az, ahogy Sidney széttapossa a poharat, s közben le sem veszi róla a szemét.

Julia hirtelen észbe kapott, igyekezett elvágni az emlékek fonalát, és elővette a táskájából a jegyzetfüzetét.

– Per Günter, de ő azt szereti, ha PG-nek hívják. A családi vállalkozás vezérigazgatója. Ötvenhat éves, és a Mannheim-birtokon él a feleségével – magyarázta Sidnek.

– Gazdagok? – tudakolta a férfi.

– Hatalmas erdőterületeik vannak, és maga a birtok állítólag páratlan, de ami azt illeti, kissé nehezen átlátható az egész. Úgy épül fel a cég, hogy a vállalatcsoport egyik része egy részvénytársaság, amely az erdőgazdálkodási tevékenységekkel foglalkozik, a tőke nagy része és az egyéb vagyon azonban a másikban van. Öt különálló holdingvállalatból áll, tehát a részleges adóbevallásokról, osztalékokról és vállalati támogatások jegyzékéről is egy csomó pénzügyi kimutatás készült.

– Szeretnék majd belenézni – felelte a férfi.

– Per Günter és a bátyja, Werther negyedik generációs erdőbirtokosok – folytatta a nő. – Az apjuk, Sylvester, a nagyapjuktól, Leopoldtól vette át a birtok irányítását, ő pedig szintén az apjától, Mannheim Mott-tól. Ő építette és futtatta fel Európa egyik legnagyobb erdőgazdaságát a tizenkilencedik század végén.

Julia elismételte magában azokat a kérdéseket, amelyeket már PG Mottnak is feltett. Egyre biztosabb volt abban, hogy a férfi igazat beszélt, amikor azt állította, semmire sem emlékszik a történtekből. Aggodalma őszintének tűnt, ugyanakkor volt benne valami nyugtalanító.

Az ismeretlen férfit ugyanaznap ölték meg, amikor a család valamennyi tulajdonostársa összegyűlt a Mannheim-birtokon a cég éves összejövetelén. PG az étkezőben felejtette a mobilját, amelyben másnap reggel egy fotót talált a halott férfiról. Ő pedig ahelyett, hogy a rendőrségre ment volna, ahogy a felesége akarta, inkább beült a kocsijába, és egészen Stockholmig hajtott, hogy Juliának adja a megbízást.

Sid lekanyarodott, majd megállt egy benzinkútnál, közvetlenül Söderhamn előtt.

Julia felhúzta a bőrkesztyűjét, majd mindketten kiszálltak a kocsiból. Bement az üzletbe, hogy szendvicseket és kávét vegyen, amíg a férfi megtankol. A botjával nyitotta ki az ajtót, hallotta, ahogy megszólal felette a csengő, majd belépett, és a kávéautomata felé indult.

Egy bőrnadrágos, kék selyeminges, copfos férfi álldogált a gép mellett, és egy pohár tartalmát fújogatta. Csillogott a szeme, bajsza végét viasszal pödörte meg, és a pult mögött ülő pénztárossal beszélgetett.

Miközben kifizetett egy sorsjegyet, Julia hallotta, amint azt mondja, vett egy felfújható flamingót a lányának a hetedik születésnapjára.

– De persze jó lenne egy medence is, abban mutatna jól – tette hozzá a férfi, és átvette a szelvényt.

Julia megtorpant a cukorkákkal és süteményekkel megrakott, fölé tornyosuló polcok között, és azt fontolgatta, kimenjen-e. A bezártság érzése fojtogatta, és szaporán vert a szíve.

A férfi közben továbbment az üvegpultok között, és a grillsütőben forgó, fényes kolbászokat nézte.

Julia mély lélegzetet vett, odalépett a kávéautomatához, ezüstszínű botját a pultnak támasztotta, majd fogott két nagy papírpoharat, megtöltötte őket jó erős kávéval, és rájuk tette a műanyag fedelet.

A daráló dübörögve őrölte az újabb adagot.

Julia az üvegpultra tette a két poharat, megfogta a botját, és a hűtőhöz lépett, hogy szendvicset is válasszon hozzájuk.

Ciabatta Caesar, Club szendvics, paradicsomos és mozzarellás.

Már épp nyúlt a hűtőajtó felé, amikor érezte, hogy valaki végigsimít a nyakán. Hirtelen pánikba esett, nem akarta egy jéghideg, emberi testrészekből álló kupac tetején végezni, ezért oldalra lépett, és felborított egy állványt, amelyen ablaktörlők sorakoztak. Megpördült, és jó erősen arcul csapta a férfit a botjával, még mielőtt észbe kapott volna.