L. J. Wesley

Zin

L. J. Wesley

Zin

Egy történet a Hetedhét Birodalomból

© 2022 Takács László (L. J. Wesley)

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Blue’s Book Solution

Borítókép forrása: AlphaSystem

Szerkesztés: Égető Benigna

Korrektúra: Takács Éva

Tördelés: Blue’s Book Solution

Nyomtatta és kötötte a Savix
ISBN: 978-615-01-6181-5

www.ljwesley.hu

www.facebook.com/ljwesley85

INGYENES, ÖNÁLLÓAN NEM ÉRTÉKESÍTHETŐ KIADVÁNY!

Az alábbi történet a képzelet szüleménye. A történet szereplői és helyszínei kitaláltak. Bárminemű egyezés valós személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel kizárólag a véletlen műve…

I. fejezet

Soha nem akartam katona lenni, de a választás olyan luxus, ami nekem nem adatott meg. Amikor az apám meghalt, megpecsételődött a sorsom, pedig még csak tíz éves voltam. Anyám mosóasszony volt, és bár a város nagyobb része őt tisztelte meg azzal, hogy rábízta a szennyesét, ez nem lett volna elég ahhoz, hogy eltartson engem és a húgomat is. Éppen elég gondot okozott neki az, hogy hozomány nélkül szinte lehetetlen feleadatnak tűnt Bridget férjhez adása, így a lehető leghamarabb házon kívül akart tudni engem.

Mindössze tizenöt éves voltam, amikor csatlakoztam a D’Rasi Királyi Katonai Akadémiához. A legtöbb társam azt mondaná, hogy azok voltak a legszebb évek az életükben, de én… én gyűlöltem minden percét. Az akadémia falai csak arra emlékeztettek, hogy nem kellettem, hogy elküldtek, hogy nem voltam elég értékes ahhoz, hogy anyám a háznál tartson. El tudtam volna képzelni magam a földeken, ahogy a földbe nyomom az ekét, hajtom a jószágot, hogy húzzon erősebben, ahogy lendítem a kaszát és learatom a termést, a fárasztó munkám gyümölcsét. Ez sokkal testhez állóbb lett volna, de ez nem akadályozott meg abban, hogy kihozzam magamból katonaként is a maximumot. Apám mindig azt mondta, hogy ha csinálsz valamit, akkor azt csináld jól.

Így is tettem. Az elsők közt ébredtem, utolsóként feküdtem és mindent beleadtam, hogy a legjobb legyek közöttük. Mindez persze nem sokat ér, amikor a társaid nagy része nemesi származású, és csak azért lépett be, hogy öregbítse a család hírnevét és vérrel szerezzen dicsőséget. Öt hosszú éven keresztül próbáltak eltaposni, megalázni, időről időre megverni vagy akár megölni. Soha nem jártak sikerrel.

II. fejezet

Húsz éves voltam, amikor kikerültem az akadémia falai közül. Az anyámat és a húgomat akkor már öt éve nem láttam, de a tisztavatásra természetesen meghívtam őket. Álltam a többiek közt, díszes egyenruhában és vártam, hogy végre sorra kerüljek. Folyamatosan az összegyűlt tömeget fürkésztem, remélve, hogy kiszúrom anyámat a gazdag, túlöltözött tömegben. Nyoma sem volt.