Louise Fuller

Viharos gyorsasággal

Michelle Reid

Életre szóló kötelék

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louise Fuller, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A ROMANA 779. eredeti címe: Beauty in the Billionaire’s Bed

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Michelle Reid, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Romana 780. eredeti címe: The Markonos Bride (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Czárán Judit

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 779-780. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-786-6

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louise Fuller

Viharos gyorsasággal

1. FEJEZET

A vonat kifutott az alagútból a halványuló napfényre. Frankie Fox felriadt, amikor a vagon egy kicsit megrázkódott. Két éven át keményen dolgozott, de megérte. A profilja – @StoneColdRedHotFox – két napja elérte a mágikus kétmillió követőt. Még ennél is jobb volt, hogy álmai férfija meghívta egy hétvégére Hadfield Hallba, a családja ősi northumberlandi otthonába.

Valójában a hetedik mennyországban kellene éreznie magát, a piszkos ablakon át mégis bánatosan nézegette az előtte elvonuló alkonyi tájat. Csakis saját magát hibáztathatja. Két év óta először ragadtatta magát arra, hogy álmodozni merjen. Azt remélni, hogy kap egy második esélyt, és újra úgy érezheti, tartozik valahová… Hogy kiérdemel egy helyet valakinek az életében…

Pedig nagyon ígéretesen indult a nap. Az esős hetek után reggel Londonban halvány márciusi nap sütött le a ragyogóan kék égboltról. Csodák csodájára Frankie még kicsit korán is ért ki a pályaudvarra, ahol Johnny, ahogy ígérte, már ott várta a nagy óra alatt. Két hete ismerkedtek meg egy termékbemutatón. Frankie hamar elfelejtette, hogy valójában dolgozni ment oda, mert fülig beleszeretett Johnnyba.

Johnny Milburn egyike volt azoknak a színészeknek, akiket szexinek és feltörekvőnek szoktak mondani. Már a megjelenése is alkalmassá tette a főszerepekre: magas, karcsú termet, szuperhős arc, hullámos, szőke haj, sugárzó mosoly és a legszebb bársonyos, barna szem, amelyet Frankie valaha látott. Szabályosan elolvadt, amikor a férfi múlt szombaton megfogta a kezét, és azt mondta neki, hogy túl sokat dolgozik. Hogy valakinek végre figyelmeztetnie kell arra, hogy tartson pihenőt, és az a valaki ő lesz.

Frankie nagy levegőt vett, amikor arra gondolt, hogyan nézett rá Johnny. Mintha rajta kívül senki sem létezne a világon. Nem csókolta meg, de a lány határtalan meglepetésére meghívta, hogy töltse vele a hétvégét Hadfield Hallban, a családja birtokán, egy Northumberland partjai mellett fekvő szigeten. Ez az egész akár Georgette Heyer egyik regényében is történhetett volna…

Frankie átnézett az asztalka túlsó oldalára. Ott kellene lennie Johnnynak. A szerelmes regényekben mindig van egy hős. Frankie hőse azonban most az Atlanti-óceán fölött ül egy repülőgépen, mert Los Angelesbe tart egy szereplőválogatásra, ő pedig egyedül utazik Northumberlandbe.

Megadó sóhajjal hátradőlt az ülésen. Természetesen próbálta megértetni Johnnyval, hogy nélküle nem jelenhet meg a családi birtokukon, a barátja azonban hallani sem akart erről.

– Kérlek, Frankie, éppen elég baj, hogy én nem utazhatok oda. Ha viszont te sem mész el, akár le is mondhatom a Los Angeles-i utat, mert másra sem tudnék gondolni, csak arra, hogy mindent elrontottam.

– De mit mondjak a bátyádnak? – kérdezte Frankie utolsó kifogásként.

– Arlónak? Semmit. Azt hittem, otthon lesz, de úgy tűnik, hogy éppen egy jégtáblán van az Antarktiszon, és valószínűleg még hónapokig ott is marad.

Legalább végre egy jó hír, gondolta Frankie, miközben újra kinézett az esőcseppektől pettyezett ablakon. Johnny bátyja, Arlo Milburn nemcsak sokszorosan kitüntetett egykori tengerésztiszt és híres környezetvédelmi szakértő, hanem sarkkutató is. Frankie már attól is rettegett, hogy Johnnyval együtt találkozzon vele, egyedül viszont…

Frankie megborzongott. Johnny sajnos semmilyen kifogást nem fogadott el tőle.

– Az lesz a tökéletes hely arra, hogy kipihend magad. Többnyire nincs internetkapcsolat, és egyedül a tiéd lesz a ház meg a park. Nem lesz ott más, csak Constance…

– Ő kicsoda?

– A ház lelke – válaszolta Johnny, mintha ezzel mindent elmondott volna.

– Nem fogja furcsállni, ha egyedül jelenek meg ott?

– Nem. Ne aggódj! Constance nem szereti, ha Arlo elutazik, és biztosan örül majd a jelenlétednek. Neked is tetszeni fog ott. Olyan lesz, mint egy második otthon. Egyébként már felhívtam Constance-t, és bejelentettem az érkezésedet. Úgyhogy már csak ezért is el kell menned.

Johnny bűnbánóan, kérlelőn és nagyon-nagyon szépen nézett Frankie-re. Ezért ült most a lány ezen a vonaton.

Odakint lassanként besötétedett. Frankie tűnődve nézegette a tükörképét a vonat esőcseppektől foltos ablakában. Ha nem hallgatott volna Johnny kérlelésére, otthon, a lakásában egyedül lenne a gondolataival. Nem, tényleg kikapcsolódásra van szüksége, Johnnyval vagy nélküle. Néhány nap Northumberlandben jót fog tenni neki. Ráfér egy kis környezetváltozás.

A szíve egyszeriben hevesen kezdett verni az emlékektől. Összerezzent, mert még mindig szinte fizikai fájdalmat okozott arra gondolnia, hogy azok közül, akik szerették, és akiket szeretetett, már senki sem él. A családjával hazafelé repültek egy provence-i nyaralásból. Az édesapja maga vezette a kisgépet, amikor lezuhantak. Meghalt, ahogyan Frankie édesanyja és az ikrek: az öccse és a húga is. Azóta Frankie mindennap azt kérdezte magától, miért éppen ő élte túl a balesetet.

– Hamarosan megérkezünk Berwick-upon-Tweedbe. – A géphang felriasztotta Frankie-t a komor tépelődésből. – Mielőtt leszállnak, ellenőrizzék, hogy semmit nem felejtettek a vonaton.

Frankie megmarkolta az ülése karfáját. Az első sokkot annak idején rengeteg hivatalos elintéznivaló követte: megbeszélések az ügyvédekkel, végül pedig a légi baleset igazságügyi szakértői vizsgálata. Frankie megint megborzongott. A teljes igazságot elmondta, de már mindegy volt. Ekkor kezdett blogot írni, és azóta sem hagyta abba. A másfél év szünet nélküli munka azonban nem maradt következmények nélkül. Rosszul aludt, nehéz volt bármire is koncentrálnia, és ehhez az utóbbi időben még az a furcsa érzés is társult, hogy eltűnik a világból. Mint egy rajz, amely nem sikerült elég jól, ezért kiradírozzák.

Megint összerezzent. A kocsi már kiürült. Gyorsan felállt, és levette a bőröndjét a csomagtartóból. Minden rendben lesz! Hadfield Hallban majd megnyugszik. Lazítani fog, legfeljebb a tengerparton sétálgat, és közben a felhőket számolja az égen.

Felhőből pedig itt nincs hiány, gondolta húsz perccel később, miközben borzongva összehúzta magán a csinos, bélelt, de túl vékony kabátját. Az égbolt valójában egyetlen nagy, fenyegetően fekete felhő volt, és már úgy zuhogott az eső, mintha dézsából öntenék, amikor a nagy, öntöttvas kopogtatóval bezörgetett a bejárati ajtón.

Hevesen kalapáló szívvel felnézett a ház magas, szürke homlokzatára. Közben elképzelte, hogy Constance barátságosan mosolyogva mindjárt kinyitja az ajtót. Házvezetőnő azonban nem mutatkozott, sem mosolygósan, sem mosolytalanul.

Frankie elfojtotta a rátörni akaró rémületet, és elővette a mobiltelefonját, hogy felhívja Johnnyt. Többnyire nincs internetkapcsolat, idéződtek fel benne barátja szavai. Lehet, hogy Constance meg sem kapta Johnny értesítését az ő várható érkezéséről?

Bizonytalanul megfordult. Rossz érzés fogta el, miközben a taxija gyorsan távolodó hátsó lámpája után nézett. Ilyen időben semmiképpen sem fog a gáton vezető úton gyalog visszamenni a pályaudvarra.

Újra megfordult, és előkotorta a kulcsot, amelyet Johnny adott neki. Odabent koromsötét fogadta. A szíve a torkában dobogott, miközben tapogatódzva a villanykapcsolót kereste. Húha! – gondolta, miután talált egyet, és felkapcsolta. Egy előcsarnokban állt, amely közel akkora volt, mint egy teniszpálya. Az esővíz a lábáról belefolyt az edzőcipőjébe, de ezt is elfelejtette, annyira lenyűgözte az, amit látott.

Mint egy második otthon, ezt mondta Johnny. Ez persze attól függ, mit értünk „otthon” alatt. Frankie tekintete bejárta a hatalmas mahagóni lépcsőkorlátot, a mennyezeti stukkókat, a számtalan aranykeretes olajfestményt a falon. Tudta, hogy Johnny gazdag családból származik. Nem frissen lettek gazdagok, már nemzedékek óta azok. Ez együtt járt a legfelsőbb körökhöz tartozással, lakással az Eaton téren, és ezzel a vidéki birtokkal. Frankie azt is tudta, hogy Johnny egyik unokatestvére gróf vagy valami hasonló, csak ő mindezt eddig nem rakta így össze.

Milyen lenne itt élni? – gondolta nagyot nyelve. A ház asszonyának lenni… A hozzá hasonló átlagemberek azonban természetesen nem ilyen házban élnek. Legfeljebb egy hétvégét töltenek itt, vagy egy éjszakát. Ő is csak ennyit fog. Holnap taxit hív, és a legközelebbi szállodához viteti magát, kerül, amibe kerül. Johnny biztosan meg fogja érteni.

Odakint eső verte az ablaküvegeket. Bőrig ázva és fáradtan már csak egy meleg ágyra vágyott. Az emeleten zavarba ejtő számú hálószoba volt, tele bársonnyal és brokáttal, perzsaszőnyegekkel és lovakról készült olajfestményekkel. Frankie egy kicsit úgy érezte magát, mint a mesebeli Aranyfürtöcske, miközben szobáról szobára járt, és megtapintotta a matracokat. Az egyik túl puha volt, a másik túl kemény, ez viszont… A többihez hasonlóan ez a szoba is nagyon nagy volt, de valahogy másnak tűnt. Az egyik falat teljes egészében egy zsúfolt könyvespolc foglalta el. Az ágy lábánál nagy, régi faláda állt, az ablak alatt pedig ütött-kopott kutyakosár feküdt.

Frankie óvatosan leült a mennyezetes ágy szélére, és kipróbálta a matracot. Igen, ez pont jó, állapította meg.

Arcot és fogat mosott a szomszédos fürdőszobában, amely nagyon egyszerű, szinte már rideg volt. Sötétszürke csempe, csónak nagyságú fürdőkád, férfiklubba illő karosszék, de semmi luxuscikk. A sarokban egy krikettütő is állt, mintha valaki ott támasztotta volna le, miután megjött a sportpályáról. Frankie egy darabig tűnődve nézegette, aztán magával vitte a hálószobába. Valamivel több védelem azért nem árthat, még ha egy szigeten van is, egy olyan házban, amely mintha azért épült volna, hogy távol tartsa a tenger felől érkezőket.

Miután megszabadult a vizes ruháitól, Frankie keresni kezdte a bőröndjében az édesapja régi frakkingét, amelyet alváshoz szokott viselni. Nem az akadt azonban a kezébe, hanem egy puha, selymes ruhadarab. Egy éjkék hálóing, amelyet arra az esetre csomagolt be, ha történne „valami” közte és Johnny között. Hirtelen ötlettől vezérelve vásárolta meg, hogy hűvösnek, magabiztosnak és szexinek tűnjön benne. Elvégre ezt a képet alakította ki magáról: a vörös hajú nőét, aki egyszerre forróvérű, jéghideg és csavaros eszű. A nyilvánosság előtt legalábbis így viselkedett. Valójában azonban…

Habozva végigsimított a selymes anyagon. Miért ne? Ki tudja, mikor lesz legközelebb alkalma arra, hogy viselje – már ha lesz egyáltalán.

Amikor végül a meleg takaró alatt feküdt, és felnézett a mennyezetes ágy nehéz brokátfüggönyére, valóban úgy érezte magát, mint a mesében. Ha még Johnny is itt volna, ez maga lenne a tökély…

De nincs itt. Frankie magához ölelt egy párnát. Az élet nem mese, az övé legalábbis nem az. Az ő állítólagos hercege már valószínűleg az óceán másik oldalán van.

Lemondóan lekapcsolta az éjjeliszekrényen álló kislámpát. A hatalmas ház azonnal életre kelt. Csövek zümmögtek és duruzsoltak, ablakok zörögtek, és a tágas épület egy távoli sarkában becsapódott egy ajtó. Frankie ásítva az oldalára fordult. Az eső szüntelen kopogása elálmosította.

Egy pillanattal később azonban fura zajt hallott. Félreismerhetetlenül léptek voltak. Frankie felült az ágyban. A szíve eszelősen vert. Csak képzelődsz, próbálta nyugtatni magát. A léptek azonban közeledtek. Frankie a sötétben rémülten tapogatózni kezdett a krikettütő után, és halálra rémült, amikor valaki lenyomta a kilincset, és benyitott a hálószobába.

– Mi a pokol…

Reccsenés, dübörgés… Ez a valaki – a hangja alapján nyilvánvalóan férfi – nekiütközött valaminek, és elkáromkodta magát. Frankie egész testében reszketett. Mielőtt felfoghatta volna, mi történik, felgyulladt a csillár, és ő hunyorogva nézett a fénybe. A bőröndje felborulva feküdt a földön. Mellette egy férfi állt. Széles válla betöltötte az ajtókeretet. Az arcát nagyrészt kapucni takarta, a kezében fekete bőrtáska és egy nagy, elázott kutya póráza volt. Frankie rémülettől elkerekedő szemmel nézte, hogy a férfi ledobja a táskát, és feléje indul. Önkéntelenül hátrahúzódott az ágytámlához, és fenyegetőn felemelte a krikettütőt.

– Egy lépést se tovább!

Egy pillanatig csend volt. A férfi hátrahajtotta a kapucnit. A szempárnak, amelybe Frankie belenézett, olyan színe volt, mint a viharfelhőknek odakint.

– Különben mi lesz?

A mély hang illett a férfi hatalmas termetéhez.

– Még egy lépés, és megtudja! – fenyegetőzött Frankie bátran.

A férfi gúnyosan nevetve az ajtófélfának dőlt.

– Ez meghívás?

Meghívás? Frankie felháborodottan nézett a férfira. Majd ha piros hó esik! – futott át a fején. Az ismeretlen nagyon magas volt, és egyértelműen nem csak a vastag dzsekije miatt tűnt erősnek. Frankie-nek azonban a szép férfiak tetszettek, és ezt a férfit nem lehet szépnek mondani. A vonásai sokkal inkább markánsak. Kifejező és meglepően érzéki száját sűrű, sötét szakáll keretezi. Az orra olyan, mintha valamikor betört volna, talán nem is csak egyszer, az arca bal felén pedig jól látható sebhely húzódik. Ha más körülmények között találkoznak, Frankie barátságosabb hangulatában talán még szokatlan módon vonzónak is nevezte volna az idegent. A barátságosság ellen dolgozott azonban, hogy a fickó éppen abban a házba tört be, amelyben ő az éjszakát tölti, és halálra rémítette. De mégis… Az ismeretlenben volt valami lenyűgöző. Mesterkéletlen, ősi férfiasság, amely Frankie-re kissé zavaróan hatott, de egyben izgatóan is. Önkéntelenül is elképzelte az idegent, amint fent áll a szikláknál, és az elbűvölően szürke szemével lenéz a viharos tengerre…

Sietve felhagyott a fantáziálással, és erősebben markolta krikettütőt.

– Figyeljen, már telefonáltam a rendőrségre – hazudta. – A helyében gyorsan eltűnnék innen.

– Igazán? Pedig most lett csak igazán érdekes a dolog. – A férfi olyan kihívóan méregette Frankie-t, hogy ő még szorosabban magára tekerte a takarót. – Talán telefonálhatna még egyszer, és megkérhetné a rendőröket, hogy hozzanak magukkal labdát. Akkor legalább használhatnánk valamire az ütőt, amellyel hadonászik.

Tessék?! Frankie elképedten meredt a férfira. Soha nem folytatott még beszélgetést betörővel, mégis biztos volt benne, hogy az nem így zajlana.

– Maga ezt viccesnek találja? – kérdezte éles hangon.

– Nem. Kicsit sem. – A férfi tekintete valósággal keresztülfúrta Frankie-t. – És maga?

– Természetesen nem!

– Nos, akkor… – Az idegen tekintetében zavarodottság és ellenségesség keveredett. – Megtenné, hogy elmondja, mit keres az ágyamban?

Ez az ő ágya? Frankie megdermedt, és rémülten nézett a férfira. A pillantása aztán a lábánál fekvő bőrtáskára esett, és meglátta rajta az A. M. monogramot. Ez nem jelenthet mást, mint hogy a férfi Arlo Milburn.

A kínos csend egyre nyomasztóbb lett.

– Hogy… hogy kerül maga ide? – hebegte Frankie. – Máshol kellene lennie.

A férfi lassan átvágott a szobán, és csak az ágy végénél állt meg.

– Szerintem maga is tudja, hogy ezt nekem kellene mondanom – válaszolta hűvösen.

Arlo Milburn a nő ijedt, sápadt arcára nézett, és összeszorította a száját. Az utóbbi napok nagyon kimerítőek és bosszantóak voltak a számára. A Brunt Ice Shell kutatóállomásról Nairobiba indult, hogy előadást tartson egy éghajlatváltozásról rendezett konferencián. Egy rendkívül fontos konferencián. Az átszállásnál Durhamben azonban műszaki gondot észleltek a repülőn. Arlo nyolc idegőrlő órát töltött a várócsarnokban. Végül lekéste a csatlakozó járatot, és elszalasztotta a lehetőséget az előadás megtartására.

És mintha ez nem lett volna elég, még Emma, a nagyszerű asszisztense is felhívta, hogy közölje, eltörte a karját, és hat hétre kiesik a munkából. Arlo, miután minden terve felborult, úgy döntött, hogy egyelőre hazamegy.

Nagy hiba volt… A vihar éppen ezt az időpontot választotta arra, hogy elérje a brit partokat, és ez megint csak késleltette Arlo utazását. Fázott, a ruhái átáztak, fáradt volt, és már csak ágyba akart kerülni. Igen ám, de az ágyát elfoglalták! Egy ismeretlen nő fekszik benne, aki úgy fest, mintha az előcsarnokban függő Tiziano-festményről lépett volna le. Már ha az ember eltekint a kezében szorongatott krikettütőtől…

– Nos? – kérdezte Arlo szigorúan. – Miért van itt a házamban? Az ágyamban? Igyekezzen a válasszal, különben hívom a rendőrséget, és én nem blöffölök.

– Ne vallasson úgy, mint egy őrmester! – válaszolta Frankie indulatosan. – Már nem katona!

– Soha nem is voltam. A tengerészetnél szolgáltam, és nem őrmester voltam, hanem kapitány – mondta Arlo.

Frankie megvető pillantással sújtotta.

– Jól van, de ez végül is mindegy. Johnny nem beszélt magával? Nekem azt mondta, hogy felhívta.

Johnny? Hát persze! Arlo elfojtott egy szitkozódást. Mit mesélhetett még az öccse ennek a nőnek?

Miután az édesanyjuk meghalt, mély gyászba burkolózó apjuk elvonult a világtól, ezért ő gondoskodott Johnnyról, akit feltétel nélkül szeretett. Az öccsének azonban megvoltak a maga gyengéi. Pontatlanság, megbízhatatlanság… Nem utolsósorban az, hogy nem lát át az embereken. Ez a számító vöröske pedig kétségtelenül felismerte és kihasználta ezt.

– És hol van Johnny? – kérdezte Arlo.

Frankie zavartan hunyorgott.

– Én… nem tudom pontosan.

Arlo állta a nő pillantását, és egy pillanatig megfeledkezett a haragjáról meg arról, hogy fázik és fáradt, mert megigézte ennek a szempárnak a valószerűtlen kéksége. Ugyanolyan volt, mint a nyári égbolt az Antarktisz felett, szinte már ibolyaszínű.

Arlo önkéntelenül is visszatartotta a lélegzetét. Johnny mellett mindig volt egy nő. Kamaszkora óta szép lányok adták egymásnak a kilincset az életében. Arlónak mégsem tetszett a gondolat, hogy ez a különleges nő is ott lehet az öccse barátnőinek hosszú sorában. Valószínűleg azért keltett benne ellenérzést, mert ez a hölgyike kiskora óta megszokhatta, hogy az ujja köré csavarja a férfiakat. Őt azonban nem fogja!

Arlo határozottan kihúzta magát.

– Figyeljen, az utóbbi két napot repülőkön, vonatokon és taxikban töltöttem. Átfagytam, fáradt vagyok, és majdnem kitörtem a nyakam, amikor megbotlottam a maga nyavalyás bőröndjében. Úgyhogy semmi kedvem a játszadozáshoz.

– Én nem játszadozom – válaszolta Frankie felháborodottan. – Johnny nincs itt, hanem…

– Mi az, hogy nincs itt? – vágott közbe Arlo. – Ha maga itt van, neki is itt kellene lennie – mondta.

A pillantása az ágytakaróra esett, amelyet a nő görcsösen szorongatott, és hirtelen mozdulattal kitépte a kezéből.

Frankie rémülten hátrahúzodott.

– Megőrült?! Mit művel?

Arlo a párnára nézett, amelyet a nő magához szorított. Most először jobban is megnézte magának, és forró vágyat lobbantott fel benne a hiányosan öltözött, izgató test látványa. A falatnyi sötétkék selyemtől, amely eltakarta, még világosabbnak tűnt makulátlan bőre. Egészen biztosan bársonyos – Arlónak nem kellett megérintenie ahhoz, hogy tudja. Ami azonban végképp őrületbe kergette, az az volt, amit a selyem csak sejtetett: a feszes mell felágaskodó bimbója, a csípője izgató íve…

Arlo egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán visszadobta a nőre az ágytakarót.

– Johnny nincs is itt?

– Ezt már mondtam magának – csattant fel Frankie. – Úgy volt, hogy együtt jövünk, de felhívták egy szerep miatt, és Los Angelesbe kellett repülnie. Nekem adott kulcsot, és azt mondta, hogy érezzem magam otthon.

Arlo felvonta sötét szemöldökét.

– Igazán? Ez nagyvonalú gesztus volt tőle!

– Úgy tudta, hogy maga távol van, és csak kedves akart lenni velem – mondta Frankie dacosan. A tekintete arról árulkodott, hogy Arlóról az öccsével ellentétben nem feltételez kedvességet.

– És maga kicsoda?

– Frankie Fox.

Ez meg milyen név? Arlóban küzdelmet folytatott a bosszúság a vággyal, hogy a nő csábos szájára tapassza a száját.

– Ez a magyarázat a rókavörös hajára, ha jól sejtem. Amikor átfesteti, a nevét is mindig megváltoztatja?

– Ez az eredeti hajszínem. – Frankie szeme dühösen villogott. – A nevemet pedig a szüleimtől kaptam, és azóta nem változott.

Arlo megadóan felsóhajtott.

– Gondolom, maga is színésznő. Johnny… „rajongói” többnyire azok.

Arlo ki akarta oktatni ezt a Frankie-t, de megesett rajta a szíve, amikor borzongva maga köré fonta a karját. Johnny amúgy sem akar tőle semmi komolyat. Szép lány, gondolta Arlo, de az öccse minden ujjára akad egy ilyen.

– Nem vagyok színésznő – válaszolta Frankie. – Influenszer vagyok a közösségi médiában.

– Hogy micsoda?

A közösségi média jelentett valamit Arlónak, az influenszer viszont nem.

– Influenszer – ismételte meg Frankie lassan, mintha nehéz felfogásúnak tartaná. – Röviden szólva, ismert divatmárkák ruhákat és kiegészítőket küldenek nekem, és azért fizetnek, hogy tájékoztassam róluk a követőimet.

Követők alatt feltehetően azt érti, hogy fiatal fickók falkája fut utána nyálcsorgatva.

– Lenyűgözően hangzik – mondta Arlo, és nem fáradt azzal, hogy leplezze a megvetését. Ellenkezőleg, a tekintete sokatmondóan bejárta a nő hálóingének keskeny spagettipántját. – És pontosan kit akart influenszerként befolyásolni ebben az öltözékben? – kérdezte.

Közben villámgyorsan átgondolta, amit eddig a lánytól hallott. Johnny meghívta a családi birtokukra, de az utolsó pillanatban az USA-ba kellett utaznia. A kicsike pedig úgy döntött, hogy egyedül is eljön ide, és ez az izgató kis semmi minden viselete. Ez akár véletlen is lehetne, azt a pillantást azonban, amelyet most a sűrű szempillái alól az égszínkék szemével Arlóra vetett, a férfi kiszámítottnak érezte. Gyakran bevetett eszköz egy önző, haszonleső nőtől, akinek nincsenek elvei, a vonzerejével viszont tisztában van, és kész is bevetni a célja érdekében.

– Senkit sem – válaszolta meg a lány Arlo kérdését. – Most nyilvánvalóan nem dolgozom.

Arlo egyre bosszúsabb lett. A nő talán nem tagja a színészszakszervezetnek, de kétségtelenül figyelemre méltó színészi tehetséggel rendelkezik. Csak éppen melléfogott, amikor őt szemelte ki a kisded játékához.

– Nem dolgozik… Értem. És nem is marad itt! – Arlo megfordult, felvette a lány nevetségesen vörös gurulós bőröndjét, és az ágyra dobta. – Csomagolja be a holmiját! Ma éjszakára még maradhat, de holnap reggel el kell tűnnie a házamból. Az ágyamból pedig most azonnal.

A nő olyan elképedten nézett Arlóra, mintha nem akarná elhinni, amit mondott. Ő maga sem igen hitte el. Nem úgy nevelték, hogy a vendégeket kizavarja a házból. Frankie Fox azonban nem vendég. Arlo ismerte a hozzá hasonló nőket. Problémákat okoznak, a legkülönfélébbeket. Egy másik férfi, aki nála fiatalabb és kevésbé gyanakvó, mint például az öccse, talán kísértést érezne, ő azonban nem ilyen ostoba. Ez volt az egyetlen haszna a rövid életű, katasztrofális házasságának Harriettel. Megtanulta, hogy semmibe ne vesse bele magát vakon.

– Ezt nem teheti! Nem dobhat ki csak úgy!

– Ez az én házam – válaszolta Arlo, és nem zavartatta magát a nő remegő szájától. – Azt tehetem, amit akarok. Most pedig aludni szeretnék. Nagyon hosszú napom volt, és holnap készülnöm kell az előadásomra. Magától eltérően én ugyanis nem azzal keresem a pénzem, hogy fehérneműben pózolok. És szállást sem adok reggelivel az öcsém barátnőinek.

– Ne merészeljen így beszélni velem! – sziszegte Frankie magánkívül a felháborodástól.

– Sajnálom, de merészelek, Miss Fox. – Arlo nyugodtan állta a lány dühös pillantását. – Ugyanis nagyon jól tudom, miről szól ez az egész. Maga azért jött ide, hogy befészkelje magát az én drága öcsikémnél, sőt talán valami komolyabbra is rávegye. Ő aztán begyulladt, ezért maga kénytelen áttérni a B tervre. Rám.

– Tessék?!

Frankie elvörösödött, és az ágytakaró kicsúszott a kezéből. A látvány azonban nem térítette el Aldót a szándékától.

– Sajnálatos módon csak az idejét vesztegeti. Éppen szünetet tartok a nőkkel. Ám még ha nem is lenne így, akkor is hidegen hagyna egy olyan kis ribanc, mint maga.

A lány most egyértelműen undorodva nézett Arlóra. Szép arca bíborszínt öltött.

– Maga azt képzeli, hogy el akarom csábítani? Arra aztán várhat!

– Akkor nyilván nem bánja, hogy el kell hagynia az ágyamat – válaszolta Arlo élesen, mert bosszantotta a lány heves elutasítása.

Frankie úgy ugrott ki az ágyból, mintha menekülne.

– Inkább ott aludnék, mint magával! – mutatott a kutyakosárra, amelybe a fekete kutya vackolta be magát.

– Én nem tenném – válaszolta Arlo lakonikusan, miközben már levette a vastag dzsekijét és a gyapjúpulóverét. – Néró horkol. Egyébként sem kell drámáznia. Egy teljes szárny van itt, tele vendégszobákkal, mint azt maga is nyilván tudja, mert mindenhol alaposan körülnézett, és már a ház úrnőjének képzelte magát.

Arlo elégedetten látta, hogy a lány feszengve elkapta róla a szemét, amikor ő elkezdte kigombolni az ingét.

– Mit csinál? – Frankie hangja rémületről árulkodott.

– Levetkőzöm – válaszolta Arlo, de nem nézett a lányra.

A kandalló fölött függő tükörben azonban látta, hogy felkapja a farmernadrágját és a dzsekijét. Gyönyörű haja vörös hullámokban omlott a vállára. Ez a nő valóban különleges.

Legfőképpen pedig mindenben az ellentéte az ő nőideáljának… Határozottan feléje fordult, de a pillantása közben legnagyobb szerencsétlenségére a lány formás, csupasz lábára esett.

– A kulcsot!

Frankie benyúlt a dzsekije egyik zsebébe, hogy előhúzza a kulcsot, de az beleakadt a bélésbe.

– Várjon!

Arlo ösztönösen segíteni akart, de összerezzent, mintha áram ütötte volna meg, amikor egymáshoz értek az ujjaik.

– Ne fogdosson! – szólt rá Frankie, és ez őt újra felbosszantotta.

Nem szándékosan ért a nőhöz. Eszében sem volt, hogy fogdossa. Most mégis vágyat érzett arra, hogy visszanyomja az ágyra, és a tenyere alatt érezze a bársonyos bőrét.

– Semmi sem áll tőlem távolabb! – hazudta. – Most pedig szépen ideadja a kulcsot.

Frankie nagy levegőt vett, odadobta a férfinak, aztán lekapta a bőröndjét az ágyról. Miután az ajtóhoz ért vele, megfordult.

– Johnny sokat mesélt magáról. A világ megmentőjének gondolja. Valóságos hősnek. Mondhatom, szép kis hős! – vetette oda Arlónak.

A választ már nem várta meg. Kiment a szobából, és eltűnt a sötét folyosón.

Arlo az oldalára fordult, és vonakodva kinyitotta a szemét. A súlyos függönyök között beeső napfény arról árulkodott, hogy reggel van, de ő nem érezte magát kipihentnek. Ásítozva nagyot nyújtózkodott. Nérót, a fekete vadászkutyáját ez azonnal arra késztette, hogy a kosarában felülve vágyakozva nézzen a baldachinos ágy felé.

– Maradsz! – parancsolt rá Arlo.

Fáradtan végigsimított az arcán. Jó alvó volt, és a viharos éjszakákon még könnyebben elaludt. Furcsa módon megnyugtatóan hatottak rá a régi, vastag falak körül tomboló elemek zajai. De tegnap mégsem. Egyre csak forgolódott az ágyban, és hallgatta az esőcseppek dobolását.

Tegnap éjjel jóformán semmi sem volt olyan, mint máskor. Meglehetősen régen fordult elő, hogy nőt talált az ágyában, miután hazajött. Ráadásul olyan nőt, akin alig volt ruha, és egy krikettütővel hadonászott.

Arlo önkéntelenül az ágy mellett a falnak támasztott ütőért nyúlt. Életében többször is kapott már ütéseket. Legutoljára hat hónapja egy kutatóúton a Jamal-félszigeten, amikor egy murmanszki bárban a munkások között kitört verekedésnél akarta csitítani a kedélyeket, és köszönetképpen egy biliárdütővel betörték az orrát. Mégis, ha választhatna, inkább megint egy biliárdütővel veretné meg magát, semmint Frankie Fox megvető búcsúszavaira emlékezzen: Mondhatom, szép kis hős!

Arlo összeszorította a száját. Meglehet, a megjelenése nem felel meg egy ragyogó hős képének, de vannak sebhelyei és kitüntetései a hőstettei bizonyítására. A vörös szépség megjegyzése és az arcára kiülő lekicsinylés mégis elrabolta az álmát. Ehhez a jázminillat is hozzájárult, amelyet Frankie a párnáján hagyott.

Ingerülten kikelt az ágyból, és átment a fürdőszobába, ahol először is hideg vizet engedett a fejére. Miért hagyja, hogy egy nevetséges, jelentéktelen „influenszer” kétségeket ébresszen benne önmaga iránt? Ez a Frankie Fox az öccsét is alig ismeri, róla pedig végképp nem tud semmit. Egyvalamiben azonban igaza volt: Johnny valóban isteníti őt.

Mindig is nagyon közel álltak egymáshoz, noha tizenegy év volt közöttük, és egyébként is nagyon különbözőek voltak. Ő a komoly, briliáns elme a Cambridge-ben geológiából és földrajzból summa cum laude szerzett diplomáival meg a doktorátusával. Johnny viszont… Őt mindenki szereti, mert egyszerűen szeretni való. Szép, kedves és nagyvonalú.

Túlságosan is nagyvonalú, gondolta Arlo, miközben visszament a hálószobájába. Elhúzta a súlyos függönyöket, és lenézett a háborgó, szürke tengerre. Egyesek pedig – gátlástalan és önző emberek, mint ez a Frankie Fox – szeretik kihasználni a nagyvonalúságát. Arlo elkáromkodta magát. Miért nem megy ki a fejéből még mindig ez a nő? Önkéntelenül is ökölbe szorította a kezét, mert eszébe jutott, milyen volt, amikor egymáshoz értek az ujjaik.

Valószínűleg csak az a selymes anyag okozta, amelyet a nőcske viselt… Na, remek! Arlo most újra maga előtt látta a lányt. Lehajolt, és megsimogatta Néró fekete fejét, mintha ezzel kitörölhetné az emléket.

Tegnap éjjel holtfáradt volt. Különben nem csak akkor vette volna észre, hogy idegen van a házban, amikor megbotlott abban a bőröndben.

Kit akar áltatni? A házassága csődje után túl sok időt töltött egyedül. Méghozzá önszántából. Harrietet már elvennie sem lett volna szabad. A szerelem, a kapcsolatok és a nők mind a „véletlenszerű, nem egyértelmű, logikátlan” dolgok kategóriájába tartoznak. Azok pedig mélységes gyanakvást ébresztenek benne. Egy-két viszonytól eltekintve azóta távolságot tart a nőktől.

És akkor a semmiből egyszer csak felbukkant Frankie Fox! Nem is csak a házában, hanem az ágyában! Nem csoda, hogy ez kis időre kibillentette a lelki egyensúlyából. Bármi fordult is meg a fejében, az pusztán képzelődés volt, semmi más.

Frankie viszont valóságos, és itt van a házban. Tegnap ugyan hamar meghátrált, Arlo mégsem volt biztos benne, hogy némi ráhatás nélkül el is fog utazni. Megint a megsemmisítő pillantására gondolt, amellyel elhagyta a szobát, és hirtelen megdermedt. Ha nem történt volna meg, ami megtörtént, talán megengedné a lánynak, hogy maradjon. Elég hely van, és Frankie Fox természetesen nem jelent veszélyt rá nézve. A kétségtelenül vonzó külseje ellenére sem. Egyszer már megégette magát, és tanult a leckéből.

Ide egyébként is dolgozni jött, és nem szórakozni. Constance majd foglal szobát a lánynak egy szállodában, ő pedig felajánlja neki, hogy kiviszi a vonathoz. Felkapta a fejét, amikor nagyot dörrent az ég. Jobb lesz, ha igyekszik! Odakint fenyegető vihar készül.

Pontosan hat perccel később Arlo belépett a nagy konyhába, amely egyike volt azoknak a helyiségeknek, amelyeket Arlo rendbe hozatott. Számos okból még mindig ez volt a kedvenc helye a házban.

– Jó reggelt, Constance! – mondta, és a házvetőnő válla fölött belenézett a tűzhelyen álló lábasba. – Zabkása. Remek! Farkaséhes vagyok.

Constance meglepetten Arlo felé fordult.

– Mit keres itt?

Előbb Frankie, most pedig Constance! Mintha Arlónak nem lenne joga arra, hogy a saját házában legyen. Ingerülten a konyhaasztalra pillantott.

– Reggelizni jöttem.

– Azt hittem, Frankie-vel van – válaszolta a házvezetőnő csodálkozva.

Frankie-vel van… A mondat csábító képeket vetített Arlo elé, de ő határozottan megrázta a fejét.

– Ma még nem is láttam – mondta, és kipillantott az ablakon. – Igencsak heves lett a vihar.

A ház körül szél süvített, és eső verte vadul az ablakokat.

– Frankie azt mondta, maga megígérte neki, hogy kiviszi a vonathoz.

Micsoda pimasz kis… Arlo gyorsan összeszedte magát.

– El is viszem. Miután megreggeliztem.

– De ő már húsz perce elment!

Arlo két lépéssel a gátra néző ablaknál termett. A sötét felhők alacsonyan álltak, és úgy zuhogott az eső, hogy alig lehetett látni. Ennyi is elég volt azonban ahhoz, hogy a gáton vezető kövezett úton ki lehessen venni egy tűzvörös pontot.

Frankie összeszorította a fogát, és erősebben megmarkolta piros bőröndje fogantyúját, miközben maga mögött húzta. Soha nem találkozott még Arlo Milburnnél faragatlanabb tuskóval. Milyen ember az, aki az éjszaka közepén kizavar egy vendéget az ágyából? – kérdezte magától felháborodottan.

Ami pedig a pasas szemrehányásait illeti… A történtek emlékétől Frankie-t egyszerre öntötte el forróság és hideg verejték. A megdöbbentő felismeréstől, hogy a férfi Johnny bátyja… Gondolatban újra átélte a jelenetet. Az érintése felvillanyozóan hatott rá.

Frankie arcán önkéntelenül is mosoly suhant át. Arlo Milburnből annyi energia áradt, hogy valószínűleg a teljes partvidéket el tudná látni árammal. Hogy lehet egy ilyen férfi Johnny bátyja? Igaz, neki is elég csak önmagára és a szuper tehetséges testvéreire gondolnia. Harry a diáktanács elnöke volt, Amelie pedig valóságos szent. Már a szőke hajával és az édes mosolyával is angyalnak tűnt. Az emberek mindig elámultak, amikor megtudták Frankie-ről, hogy ő is a Fox család tagja. Ma pedig már csak ő van életben. Most azonban nem akart erre gondolni. Most csak az a fontos, hogy visszatérjen a szárazföldre.

A zuhogó esőben végignézett a gáton, és eltökélte, hogy nem fog pánikba esni. A viharos szél az arcába verte az esőt, és a víz elkezdte belepni az aszfaltozott utat. Frankie egyre nehezebben tudta húzni a bőröndjét. Bőrig ázva a könnyeivel küzdött. Ez az utazás kész katasztrófa! Öt órát tett meg vonattal, hogy aztán kiabáljanak vele, és kétszer is elázzon. Mindennek a tetejébe pedig még el is aludt.

Erről is Arlo tehet. Ha ő tegnap éjszaka nem dühítette volna fel, meghallotta volna az ébresztőóráját, és nem futott volna össze Constance-szal, aki ellentmondást nem tűrően kijelentette, hogy Arlo természetesen kiviszi a vonathoz. Ő persze kicsit sem vágyott arra, hogy várjon a ház urára, és újabb sértéseket kelljen bezsebelnie tőle, ezért kilopódzott az ajtón.

A vihart azonban láthatóan alábecsülte. A bőröndje már megint fel akart borulni, és csak erős rántással tudta a helyére húzni. Jaj, ne! Ez nem lehet igaz! A bőrönd egyik kis kereke kiesett, és Frankie tehetetlenül nézte, hogy elnyelik a hullámok. Most már cipelnie kell a bőröndjét. Miközben lehajolt érte, rosszat sejtve felpillantott. Az égbolt mintha még sötétebbre színeződött volna. A szíve vadul vert, a torkát rémület szorította össze. Hatalmas hullám tornyosult vele szemben. Az idő mintha megállt volna egy pillanatig, aztán víztömeg zúdult rá, és feldöntötte. A zúgása elnyelte a rémült sikoltását.

Egyszer csak egy kéz ragadta meg, és talpra állította. Prüszkölve és zihálva nézett fel a megmentőjére. Arlo volt az. Frankie egy pillanatig a szürke szempárba nézett, mielőtt a férfi ölbe kapta.

– Kapaszkodjon erősen belém! – kiáltotta a fülébe, aztán visszaindult vele.

A viharos szél süvítése mindent elnyomott, és az özönvízszerű esőben szinte semmit sem lehetett látni. Frankie átkulcsolta Arlo nyakát, és széles vállába fúrta az arcát. A sós tengervíz égette a szemét, és levegőt vennie is fájt, de már nem volt egyedül. Arlo itt van vele, és tudta, hogy megbízhat benne.

A férfi előre dőlve küzdött a viharral. Előttük egy nagy, fekete terepjáró rajzolódott ki az esőben. Arlo feltépte az utasoldali ajtót, Frankie-t a bőröndjével együtt berakta, aztán visszacsukta. Frankie most már csak tompán hallotta a tomboló vihart. A zaja csak akkor erősödött fel újra, amikor Arlo beült a vezetőülésbe. Berántotta maga után az ajtót, és begyújtotta a motort.

– Kapaszkodjon! – szólította fel Frankie-t.

Mintegy végszóra erős széllökések rázták meg a kocsit. Frankie megmarkolta az ülését. Néhány pillanattal később azonban Arlo megállt, kiugrott az autóból, és átment Frankie oldalára.