KOLLÁR BETTI

A VONZÁS EREJE

Kollár Betti: A vonzás ereje

Copyright © 2023 by Kollár Betti

ISBN: 978 963 598 148 9 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kótai Kata, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: romantikus

Mindazoknak, akik érezték már magányosnak magukat.

Szeretném, ha tudnátok, hogy sosem vagytok egyedül.

ELŐSZÓ

Apának sok szabálya volt, de az egyik az összes többi felett állt. Tedd, amit mondok, és szeretni foglak.

Sokáig úgy éreztem, annyira vágyom apa szeretetére, hogy bármeddig elmennék érte, mindegy, milyen életet élek közben, vagy mit veszítek miatta.

A nagymamám azonban más véleményen volt. Abuelita azt mondta, tény és való, azért vagyunk, hogy szeressünk és szeressenek, de nem azért, hogy szenvedjünk.

Csakhogy az élet hosszú, és még hosszabb, ha egyedül tesszük meg az egész utat. Én azt hittem, apához kell ragaszkodnom, hogy ne legyek magányos. Mivel ő a családom, az apám. És közben észre sem vettem, hogy nélküle sem voltam egyedül.

Mert mindannyiunknak van valaki, aki végig ott áll mellettünk, feltétel nélkül szeret és önzetlenül támogat, akármilyen bajba is kerülünk. Kitart mellettünk, és bármit is teszünk, akárhányszor hibázunk, sosem mond le rólunk. Csak előfordul, hogy ez nekünk nem tűnik fel.

Elfogadjuk a jelenlétét, megszokjuk a segítségét, de nem fogjuk fel, hogy nélküle elvesznénk.

És ha ezt nem ismerjük fel, életünk talán legcsodálatosabb dolgáról maradunk le.

1. FEJEZET

JACKIE

2017. szeptember 11., hétfő

Nagyot sóhajtva álltam meg az előtt az épület előtt, ahol abban a pillanatban a lehető legkevésbé szerettem volna lenni. Egy süllyedő hajón is jobb lett volna.

De apa azt akarta, hogy itt legyek.

Felnéztem a San Diegó-i jogi egyetem égbe nyúló, rozsdavörös épületére, és újabb lemondó sóhaj szakadt ki belőlem. A nap, mint mindig, most is hét ágra sütött, lehunytam a szemem a napszemüvegem sötét lencséje mögött, és hagytam, hogy egy percig melegítsék az arcomat a szeptemberi reggeli meleg napsugarak. San Diegóban mindig meleg van, de én a januártól áprilisig tartó időszakot bírom a legjobban, mert az az ideális az óceánparti napozásra.

A farmersortom zsebébe süllyesztettem a kezeimet, és lepillantottam magamra. A rövidnadrág egy dolog, de hozzá testhez simuló, vörös ujjatlant viseltem, amely szabadon hagyta a hasam alsó vonalát. Minél több fedetlen testrész, minél hivalkodóbb színek, a jutalmam annál haragosabb szempár. Márpedig ma reggel emlékeztetni akartam apát, hogy a jogi egyetem cseppet sincs ínyemre, és csak azért vagyok rá hajlandó, mert ő így akarja. Egyszer sem ellenkeztem, mert kicsi korom óta ez volt velem a terve, és én eleget akartam tenni neki. Azzal, hogy elértem, hogy méltatlankodva végigmérjen, legalább egy pillanatra úgy éreztem, volt valami, amiben ma reggel én döntöttem.

De valójában nem számított, mit viselek, mivel ezek voltak az utolsó szabad levegővételeim. Lemondóan megigazítottam a laptoptáskám pántját, mert dörzsölte meztelen vállamat, majd csatlakoztam a hallgatósereghez, akik a reggeli előadásokra özönlöttek be a kétszárnyú kapun.

Az arcok körülöttem mindenfelé izgatottnak, kipihentnek vagy kevésbé kipihentnek, de azért tettre késznek tűntek. Fent hagytam a napszemüvegemet, és mereven előreszegeztem a tekintetem. Úgy éreztem magam, mintha lecsuktak volna, és egy ablaktalan, sötét magánzárkába dugtak volna, ahol nincs más, csak egy lyuk a padlón, ahová üríthetek.

Előhalásztam a telefonom, és ráérősen megnyitottam rajta az órarendemet, mert fogalmam sem volt, mivel kezdek, és melyik teremben. Mióta felvettem az órákat, egyetlenegyszer sem néztem rá az órarendemre, így csak most szembesültem azzal, hogy egy emberi jogok elméleti alapjai előadás vár rám, az első strigula a magánzárkám koszos falán.

A lépcsőn beszélgető joghallgatókat kerülgetve haladtam fel a harmadik emeletre, de a terem bejáratához érve megtorpantam. A szandálom magas sarka hangos koppanással ért a padlólaphoz. Az előadó ajtaja melletti világosbarna táblán a terem száma és neve szerepelt: 202, John Attkinson-előadó. Soha nem hallottam erről az Attkinsonról, de ha tippelnem kellett volna, valami gazdag, befolyásos bírót mondtam volna, aki millió ítéletet hozott San Diegó-i trónjáról, aminek talán az ötöde igazságos volt, viszont legalább a fele korrupt.

Újra a telóm kijelzőjére pillantottam. Jólesett húzni az időt. Mert amint belépek ezen az ajtón, hivatalosan is megkezdődik életem leggyötrelmesebb három éve, és ha adatott előtte még egyetlen percem idekint, akkor kivárom.

A terem nagy belmagasságú, több száz férőhelyes volt, elöl kétoldalt egy-egy dupla szárnyú ajtóval. Zsigerből hátrafelé vettem az irányt, mert ideálisnak tűnt a felső rész szélén elhelyezkedni. Fellépkedtem a két padsor között húzódó lépcsősoron, de a legfelső és legbelső helyek már mindkét irányban foglaltak voltak.

Balra egy vékony, szemüveges srác vizslatta a tankönyvét, alaposan megnyálazva két ujját minden egyes lapozásnál. Elfintorodtam, és jobbra pillantottam. Egy szőke csajra lettem figyelmes. Valahogy ismerősnek tűnt az a lezser testtartása és az érdektelen tekintete, amivel maga elé meredt. Oldalazva haladtam a felhajtott székek előtt, míg végül megálltam közvetlenül felette.

– Bocs, foglalt az a hely? – böktem a mellette lévő székre.

– Dehogy, gyere csak! – vette el a laptoptáskáját. Lehajtottam a kék párnázatú széket, és miután helyet foglaltam, kinyújtóztattam a lábamat.

Egyre többen érkeztek, a termet izgatott pusmogás, füzet- és könyvlapok zizegése, valamint a laptopok halk, búgó hangja töltötte be. A szemem sarkából a szöszire sandítottam. Mozdulatlanul könyökölt a padon, és unottan pislogva hallgatta az előadó nyüzsgését.

Előrehajoltam, és én is a padra támaszkodtam az alkarommal.

– Miért érzem úgy, hogy legszívesebben inkább köddé válnál? – érdeklődtem.

– Nem tudom, de rosszul érzed – pillantott rám komoly képpel.

Csalódottan fordultam előre. A táskámért nyúltam, hogy előhalásszam a laptopomat, amit apától kaptam ajándékba, amikor megjött az értesítő, hogy felvettek.

Félúton azonban a lány ismét megszólalt.

– Igazából azt remélem, hogy megnyílik itt a fal, mondjuk, egy titkos átjáróval, ami egyenesen a partra vezet – bökött a balra lévő, fehér fal irányába.

Eleresztettem a laptopomat, ami visszacsusszant a táskámba. A lány arcán pajkos mosoly játszott, aminek láttán valahogy ellazultak addig feszült végtagjaim.

Kiegyenesedtem, és a kezemet nyújtottam.

– Hát mégis egy cipőben járunk! – húzódott mosolyra a szám. – Jackie vagyok.

– Én pedig Sere – felelte. Kezet ráztunk a pad felett, aztán fejével a fal felé biccentett. – Ha lesz átjáró, értesítelek.

2. FEJEZET

JACKIE

2004. június 19., szombat

A kerítésen csüngve figyeltem a szomszéd kertet, ahová két, sötétkék overallt viselő férfi hordta be sorban a dobozokat és bútorokat a ház előtt parkoló teherautóból. Izgatottan mocorogtam a helyemen. A szomszédunkban korábban egy öreg házaspár élt, elég unalmasak voltak. Aztán majdnem egy évig állt üresen a mi házunknál ötször kisebb kőépület. A szomszédnélküliség még unalmasabb volt. Legalább a néni mindig csúnyán nézett rám, amikor „véletlenül” átdobtam a labdámat.

Ismét a szomszéd kapura tapasztottam a tekintetemet. Hátha ezúttal valaki velem egykorú jön! Olyan, aki benne van a csínytevésben, és együtt bosszanthatjuk a másik szomszédot, Miss Wokomát. Az extra király volna! Csak ne legyen nyámnyila. Az ovistársam, Elton jutott eszembe. Úgy bőgött a múlt héten, amiért rámászott egy bogár a kertben, hogy kis híján megfulladt. Nem nagyon szeretnék egy ilyen Eltont a szomszédba! Az nagyon kiábrándító lenne…

Arra lettem figyelmes, hogy besétáltak az új lakók. Egy magas, szőke férfi jött kézen fogva egy nagydarab nővel, mögöttük pedig velem nagyjából egyidős fiú. Nagy, zöld szemeivel és dús, sötétszőke hajával úgy festett a világoskék ingben, mint a mesebeli hercegek.

Csakhogy én sosem rajongtam a képeskönyvek szerelmes történeteiért, és főleg nem ájultam el a hercegektől. Pont úgy néztek ki, mint akik még a bogaraktól is félnek… A gonoszt általában szimpatikusabbnak találtam, de most, amikor itt volt előttem egy igazi herceg, valahogy mégsem tűnt annyira ellenszenvesnek, mint gondoltam. Talán tök jó fej, és benne lesz, hogy együtt vicceljük meg Miss Wokomát!

Észrevett, én pedig továbbra is a kerítésbe kapaszkodva vártam, hogy odajöjjön.

– Szia! – köszöntem. – Jackie vagyok, itt lakom.

Közelebbről még hercegesebb volt a külseje. Rövid ujjú ingén néhány gyűrődést fedeztem fel, és már-már azon voltam, hogy áthívjam hozzánk, amikor kinyitotta a száját.

– Szia! Én Cage vagyok. Veszélyes a kerítésre felmásznod. Egyáltalán nem állsz stabilan, és könnyen leeshetsz. A szüleid nem mondták még, hogy nem szabad ilyet csinálni?

Annyira felbosszantott, hogy máris képes volt minden reményemet tönkretenni, hogy haragosan lemásztam a kerítésről, és szó nélkül magára hagytam. Még hogy nem mondták-e a szüleim? Mást se csinálnak, csak megmondják, mit és hogyan kellene tennem!

Most már biztos, hogy a hercegek kiábrándító és semmirekellő alakok! Remélem, mielőbb elköltözik innen!

3. FEJEZET

JACKIE

2008. szeptember 1., hétfő

Miután Cage-ék beköltöztek a szomszéd házba, szinte szokásommá vált, hogy vasárnaponként figyeltem őket az erkélyemről. Az én szobám ablaka és az erkélyajtóm pont a kertjükre nézett, így egyenesen ráláttam a teraszukra. Vasárnaponként együtt terítettek meg az ott lévő asztalon, utána pedig Cage mindig lejátszott egy sakkpartit az apjával. Az első három évben mindig kikapott. Aztán negyedikes korunkban az egyik játszmát sikerült megnyernie. Széles mosoly terült el az arcán, és én lélegzet-visszafojtva vártam, hogyan reagál majd az apja. Az én apám gyűlölt veszíteni. Azt mondta, a vesztesek örökké vesztesek maradnak, és nekem mindig nyernem kell, ahogy ő is teszi.

Zavartan pislogtam, mikor Cage apja nevetve felállt, és az asztal felett kezet fogott a fiával, majd megölelte és meglapogatta a hátát. Cage ekkor felpillantott, én pedig egy hirtelen mozdulattal lebuktam. A korlátra operált belátásgátló szerencsére elrejtett a tekintete elől. Onnantól kezdve sokkal óvatosabban figyeltem a vasárnapi sakkpartikat.

Cage-dzsel együtt kezdtük az iskolát, és együtt léptünk felső osztályba is. Nem különösebben rajongtam a suliért. Sok szigorú szabály volt, az egyenruhánk szürkén és jellegtelenül nézett ki, ráadásul marhára nehéz volt mindig kitűnőre teljesítenem. De otthon sosem panaszkodtam, mert ahányszor kitűnővel mentem haza, apa mosolyogva fogadott, és amikor megdicsért, tudtam, hogy megérte a hatalmas erőfeszítés.

Mindenesetre örültem volna valami izgalomnak. Abban a reményben léptem ki szeptember elsején a kapunkon, hogy ez felsőben talán meg is lesz.

– Mi ez a szádon, Flo? – vizslatta az ajkaimat Cage, amint kiértem mellé a járdára. Kifogástalanul festett az egyenruhájában, oldalra fésült szőke hajjal.

Elengedtem a hófehér kaput, ami magától becsukódott utánam. Apa minden augusztusban újrafestette, hogy ne maradjon rajta ujjlenyomat okozta kosz, sem kopás.

Nekitámaszkodtam a kertünk magas kőfalának, és miközben bedobtam egy mentolos rágót a számba, grimaszolva viszonoztam Cage pillantását.

Amióta csak elkezdtük az első osztályt, minden reggel a kapunk előtt várt rám, hogy együtt menjünk suliba. A harmadik alkalom után kertelés nélkül megkérdeztem, apa utasította-e erre. Meglepetten nézett rám. „Apukád? Miért tenne ilyet?” A válasza egyértelmű volt, mégis váratlanul ért. Ő volt az első barátom, és igazából eddig az egyetlen is, úgyhogy örültem, amiért együtt jártunk suliba.

– Rúzs – mutattam a számra vigyorogva, és összedörzsöltem az ajkaimat, ahogy anyától láttam.

Cage a fejét csóválta.

– Minek neked rúzs? Anélkül is nagyon szép vagy.

Ellöktem magam a faltól, és meglibbentettem a szürke rakott szoknyám alját.

– Már ötödikesek vagyunk – emlékeztettem. – És szerintem jól áll.

A piros rúzs illett a vékony blézerem színéhez, ami az egyenruha egyetlen jó darabja volt.

– Honnan szerezted? – kérdezte, mire vigyorogva megvontam a vállamat. Persze vette az adást, és közelebb lépett. – Nem szép dolog elszedni az anyukád cuccait!

– Nem a te anyukádtól loptam, szóval nem tudom, mit vagy úgy oda – értetlenkedtem.

Igazából gyerekjáték volt megszereznem. Anya mindig rendezett hófehér pipereasztalának szélén álló rúzstartó állvány legfelső, kiemelt rekeszét foglalta el a kedvence. Csak meg kellett várnom, amíg levonult a reggelizőasztalhoz, hogy apával együtt szürcsölgethesse a reggelinek aligha nevezhető feketekávéját, és már be is osontam a szobájába. Saját szobája volt, ahogy apának a dolgozó, csak az övében ruhák, ékszerek és kozmetikai cikkek sorakoztak, míg apáéban dossziék, papírlapok, sötét bútorok és néhány festmény a falon. Apa nem tűrte a késést a közös étkezésekről, ezért sietve a blézerem zsebébe süllyesztettem szerzeményemet, és már ott sem voltam.

Előhúztam a táskámból az apró sminktükrömet, és ellenőriztem, hogy nem kenődött-e el a rúzs.

– Ez ellenkezik a suli szabályzatával! Még a nyolcadikosok sem használhatnak erős sminket! – folytatta Cage.

– Na, ne! – pillantottam fel rá a sminktükör felett. Valójában mindketten jól ismertük a szabálykönyvet. Én főleg azért, hogy tudjam, mihez kell tartanom magamat, hogy apa elégedett legyen, és mik azok az apróságok, amiket ha megszegek, még nem lesz belőle gáz.

Megigazítottam a táskámat a vállamon, és megindultunk a Bishop felé. Apa nem azért választotta ezt a magánsulit, mert csak ötutcányira volt tőlünk, hanem „közismerten jó híre és magas színvonala” miatt. Legalábbis ezt mondta.

– Bele fognak írni az ellenőrződbe! – Cage csak nem adta fel. – A papád mérges lesz!

– Csak emiatt még nem fognak beleírni – legyintettem, de elkapta a csuklómat, és megállított. Vörös zakójának mellzsebéből elővette szövet zsebkendőjét, és nekilátott letörölgetni a számat. Dacosan összeszorítottam az ajkaimat, de hagytam neki.

– Semmi jó nem származik abból, ha felmérgesíted a papádat! – mondta gyengéden, a számat és a kezében tartott kendőt figyelve. – És egyébként is tiszteletlenség ilyesmit csinálnod a mamáddal szemben!

– Ők is azok velem! – kontráztam, bár nem egészen tudtam, van-e értelme annak, amit mondok, vagy hogy azt jelenti-e, amit értek alatta.

– Attól még ők a szüleid. – Karba font kézzel, morcosan néztem vissza rá. Valójában nem akartam, hogy apa tudjon a rúzsról, de épp ezért volt egy tervem, hogyan ne jusson el hozzá a hír.

Elengedett, így továbbindultam. Amióta csak ismertem, szerette megmondani, mit illik és mit nem, holott tisztában volt vele, hogy én is jól ismerem a szabályokat. Nagyon is jól tudtam, mi az, ami nem helyénvaló, és volt, hogy pontosan ezért csináltam.

Mivel közeledtünk az iskolához, kigomboltam a legfelső gombomat, és meglazítottam az egyenkendőt a nyakamban. Még a blúzomat is kihúztam a szoknyámból, hogy rendetlenebb legyen az összkép.

A Bishop magániskolának magas, világosbarna falai voltak, és kicsi ablakai, amitől pont úgy nézett ki, mint a San Diegó-i központi börtön, amely mellett néhányszor már elautóztunk apával. Ilyenkor mindig felém fordult, és azt mondta, jól nézzem meg a helyet, mert ő juttatta ide a bűnözők nagy részét. Ahányszor arra jártunk, mindig engedelmesen felnéztem az épületre, de egyetlenegyszer sem gondoltam, hogy apa menő munkát végez. Ez az egész bírósdi, amire annyira büszke volt, számomra valahogy nem igazán tűnt izgalmasnak.

– Miss García! – állított meg a bejárat utáni folyosón Mr. Morales, és megigazította az orrán lecsúszott vastag, fekete keretes szemüvegét. – Hogy áll az egyenruhája? Azonnal gombolja és tűrje be a felsőjét!

– Ó, elnézést! – Ártatlan mosollyal pislogtam le a ruhámra, majd ráérősen igazgatni kezdtem az anyagot. – Észre sem vettem!

Mr. Morales a fogát csikorgatta, amit elégedett vigyorral nyugtáztam.

– Abban bíztam, hogy a nyáron levetkőzte ezeket a „jó szokásait”…

– Nem értem, miért kellene levetnünk a jó szokásainkat – csicseregtem. Szinte tökélyre fejlesztettem, hogyan pislogjak valakire végtelenül ártatlan tekintettel. Kifizetődő volt, mert ehhez hasonló helyzetekben egy fáradt grimaszt kaptam jutalmul.

– Befelé!

Vigyorogva léptem az iskolába, majd a vállam felett visszapillantottam Cage-re.

– Ó, Mr. Horan, a maga megjelenése persze szokás szerint kifogástalan! – csapta össze a kezét lelkesen Mr. Morales. Sűrű pofavágás közepette vettem tudomásul, hogy Cage máris eloszlatta a rendfelügyelő feje felett gyülekező sötét fellegeket. Az arca kisimult, a tekintete felderült, valahányszor egy makulátlan diákot látott.

A szememet forgatva hagytam magam mögött Mr. Tökéletest.

A hatodik órai matek után a padomban ülve éppen azt tervezgettem, mit csináljak a délután hátralévő részében, amikor Rosalie hullámos, fekete fürtjei kúsztak a látóterembe.

– Add vissza a napszemüvegemet! – fújtatott csípőre tett kézzel.

Rá se hederítettem, pakoltam tovább a tankönyveimet a padról a táskámba. Már a második óra után is kiverte emiatt a balhét. Sehol sem találta a napszemüvegét, és rögtön nekiállt engem gyanúsítani.

– Mondtam már, hogy nem vettem el a hülye napszemüvegedet! Azt hiszed, rászorulok pont a te cuccaidra? – sandítottam rá.

– Mindig te csinálod a bajt, García! Lucy látta, hogy eltetted!

Leeresztettem a kezemben tartott történelemkönyvemet, és oldalra billentett fejjel a mögötte ácsorgó, hűséges követőre pillantottam.

– Nos, Lucynak ideje lenne végre megfogadni a védőnő tanácsát, és beruházni egy szemüvegre – hajítottam be a tollaimat a táskámba. Nem pocsékoltam az időmet, hogy a tolltartómba rendezzem őket, ahogy Cage szokta. Nála még a kupakok is mindig egy irányba álltak.

Rosalie nem tágított.

– Minek tagadod, García? Mert az apád a főbíró? Azt hiszed, bármit megtehetsz?

A táskám hangos koppanással landolt a székemen, ahogy felemelkedtem a padról. Nagyobb voltam, mint Rosalie, és ahogy fölé magasodtam, azonnal elhallgatott.

– Semmi szükségem az apám nevére, sem a rangjára. És főleg semmi szükségem a nagyanyádtól örökölt, ócska szemüvegedre – sziszegtem. – Úgyhogy vegyél vissza.

Tátott szájjal bámult rám, de mielőtt folytathattam volna, Mr. Morales jelent meg a termünkben. Azonnal elhúzódtam Rosalie-től, mert semmiképp sem akartam balhét a felügyelő jelenlétében.

– Mi folyik itt? – lépett mellénk, tekintete ide-oda cikázott közöttünk.

Rosalie azonnal összeszedte magát a jelenlétének hatására, és lebiggyesztett szájjal húzódott mellé.

– Florencia ellopta a napszemüvegemet! – szegezte rám a mutatóujját, és biztos voltam benne, hogy a dráma kedvéért néhány könnycseppet is képes lett volna elhullajtani. Összeszorítottam a számat.

– Nem vettem el semmit.

Mr. Morales közelebb hajolt, és a táskámra bökött.

– Pakolja ki, Miss García!

Nem mozdultam.

– Ehhez nincs joga – tettem karba a kezemet határozottan. – Nincs joguk átnézni a holmim, főleg, hogy bizonyítékuk sincsen.

– Lucy látta! – vágta rá azonnal Rosalie, mire a szám egészen vékony vonallá préselődött.

Mr. Morales engem figyelt, a nevetséges bajsza alatt mintha kárörvendően megrándult volna a szája sarka. Utasított, hogy mutassam meg a holmimat, de megint nemet mondtam.

– Tegye, amit kértem, Miss García! – ragadta meg a táskámat, mire elkaptam a másik végét, és álltam a tekintetét.

– Megsérti a jogaimat! Ez alaptalan vádaskodás! – Apa előbb tanította meg a jogaimat, mint a számokat, ezért pontosan tudtam, hogy amire Mr. Morales utasított, az nem oké.

– Már hogy volna alaptalan? – vonta fel a szemöldökét. – Ma reggel elvette és megitta Mr. Crunch üdítőjét!

– Elton nekem adta! – Miután megijedt, hogy beárulom, amiért egy legóűrhajót hozott a suliba, és azt alakítgatta törin a pad alatt.

– Nem mondom még egyszer. Ürítse ki a táskáját, Miss García!

Ijedten cikáztak a gondolatok a fejemben. Egy belső hang azt súgta, hagyjam annyiban a dolgot, mert ha ennek eljut a híre apához, akkor nagyon mérges lesz. De… Már-már elfehéredő ujjakkal markoltam a táskámat. Igazságtalansággal vádolnak! Apa megértené… Ő…

Cage jelent meg az ajtóban, és nagy léptekkel átszelte a termet. Mr. Morales és köztem állt meg. A hátát bámultam.

– Mi történt? – nézett rám a válla felett.

– Florencia ellopta a napszemüvegemet! – karolt bele Rosalie. Fintorogva figyeltem, ahogyan a totál átlátszó kölyökkutya-tekintetével akarja meghatni Cage-et. Ugyanezzel a pillantással próbálkozott tavaly év végén is Mr. Franzennál, amikor megtudta, hogy csak egy ponttal csúszott le az ötösről. Már első óta szerelmes volt Cage-be, de ahogy a tanárnál, úgy nála sem ment sokra az esdeklő tekintetével.

Cage a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy ez igaz lenne. Flo sosem tenne ilyesmit. – Nem szorultam megerősítésre abban, hogy nem vagyok tolvaj, de Rosalie féltékenyen megvillanó tekintetéért és a mellkasomban eláradó furcsa, megnyugtató érzésért totálisan megérte annyiban hagynom az ügyet. Mr. Morales azonban idegesen igazította meg göndör, sötétbarna haját.

– Mr. Horan. Álljon félre az útból, vagy magát is elzárásban kell részesítenem – szólította fel Cage-et, és pont olyan arcot vágott, mint aki egyáltalán nem szeretné elzárásban részesíteni Mr. Tökéletest, csak engem. Valószínűleg csak kapott az alkalmon, hogy fülön csíphetett valamiért. Sosem titkolta, hogy nem kedvel sem engem, sem apát, azóta, hogy elsőben rávettem Davidet, hozza be a kis kígyóját a suliba, és amíg kiment a mosdóba, szabadon engedtem a hüllőt, aki belemászott Rosalie füzetei közé, gondolom, valami zárt helyre vágyhatott. Nem hittem volna, hogy ebből ekkora ügy lesz, de apát behívatták, ő meg rám mutató bizonyítékok hiányában eltussolta az egész ügyet. Arról viszont sem Mr. Morales, sem Rosalie nem tudott, hogy én mit kaptam ezért otthon.

Cage védelmezően széttárta előttem a karját.

– Kérem, Mr. Morales! Tudom, hogy Flo néha elkövet néhány csínyt, de sosem lopna! – jelentette ki határozottan.

– Akkor mutassa a táskáját! – kukkantott ki a felügyelő mögül Lucy konokul vigyorogva. Tuti, hogy az egész az ő ötlete volt! Első óta minden évben jobb helyezést értem el nála matekversenyen, ami nagyon bökte a csőrét. Ellenben apa büszkén szorongatta meg a vállam minden győzelem után, és vacsorázni vitt, hogy megünnepeljük.

– Flo – eresztette le a karját Cage, és ahogy felém fordult, észrevettem az arcán ülő lágy kifejezést. – Mutasd meg nekik, hogy elhiggyék.

Elkerekedett szemekkel, döbbenten néztem vissza rá. Egy pillanattal ezelőtt még az én pártomat fogta, erre most rá akar venni, hogy meghunyászkodjak. Eltökélten ráztam a fejemet.

– Az kizárt! – Ha megmutattam volna, az olyan lett volna, mintha elismerném a vádakat. Az ujjaim még szorosabban kulcsolódtak a táskámra. – Nem tettem semmi rosszat!

Egy utolsó rántással kiszabadítottam Mr. Morales vasmarkából, és nem érdekelt, hogy kirepül belőle az anyától elcsórt rúzs és néhány toll. A terem ajtajához szaladtam, aztán elhagytam a suli épületét.

Apa erős hangja töltötte be a tágas nappalinkat. Mély tónusa visszhangzott a falakról.

– Florencia Jacqueline García! – Összerezzentem. – Hogy merészelsz lopni az iskolatársadtól? Hogy merészelsz szégyenbe hozni engem?

A nappali bordó szőnyegén álltam, apa teljes testével fölém tornyosult, de álltam a tekintetét.

– Nem loptam, apa!

– Ugyan már, szánalmas kis hazugság ez tőled – jegyezte meg anya gúnyosan. Karba font kézzel állt apa mögött, és unottan tanulmányozta rövid, Dior körömlakkal mázolt körmeit.

Ösztönösen összébb húztam magamat, de nem tágítottam. Apa hinni fog nekem. Hinni fog, mert tudja, hogy sosem lopnék.

– Rosalie hazudott, apa. Nem vettem el tőle semmit.

Sosem mernék lopni. Pontosan tisztában vagyok vele, hogy hol a határ, mi az, amiért csak egy kis fejmosás jár, mi az, amiért a szidás mellé egy haragos tekintet is párosul, és mi az, aminek olyan súlyosak a következményei, hogy nem éri meg átlépni érte azt a bizonyos határt. Ezt a saját bőrömön tapasztaltam meg.

Apa sokféleképpen tudott büntetni. Például egy hónapra eltiltott minden olyan tevékenységtől, amit szeretek. De az volt a legrosszabb, amikor hetekig nem szólt hozzám. Elvárta, hogy esténként együtt vacsorázzunk, és ilyenkor egyszerűen keresztülnézett rajtam. Amíg tartott a büntetésem, a nővéremet tüntette ki a szeretetével és az érdeklődésével, ha pedig Rebecca hibázott, akkor engem díjazott a figyelmével.

Reményteljesen néztem rá, de nem enyhült az arckifejezése.

– Holnap első dolgod lesz bocsánatot kérni Rosalie-től és a családjától. És visszaadod azt az átkozott napszemüveget! – közölte ellentmondást nem tűrő hangon.

Elszorult a torkom. Nem bírtam tovább állni a pillantását. Tekintetemet sötétbarna bőrcipőjének orrára tapasztottam.

– De nem loptam el, apa. Nincs nálam. – Megragadta az államat, és kényszerített, hogy a szemébe nézzek. A pupillája teljesen elsötétült.

– Hogy van képed ellenkezni? – sziszegte. – Megteszed, amit mondok, különben megnézheted magadat.

Elengedte az arcomat, és elhagyta a helyiséget, anya pedig gúnyos mosollyal követte.

Egy percig némán álltam a nappali közepén, a szívem hevesen vert. Aztán sarkon fordultam, és felmentem a szobámba. Összekuporodtam a sarokban, átkulcsoltam a térdemet, és ráharaptam a szám belsejére. A lábam idegesen járt, miközben a szám belsejét rágtam.

Végül előtúrtam a telefonomat a táskámból, és felhívtam abuelitát.

– Mi nieta! – vette fel a nagymamám a második csöngésre, majd spanyolul folytatta. – Hogy van az én drága kis unokám?

A szívverésem lassulni kezdett, és mély levegőt vettem.

– Csak a szokásos, abuelita – feleltem.

Azután költözött Kaliforniába, hogy tizennyolc évesen hozzáment a nagyapámhoz, de sosem érezte jól magát Amerikában. Mikor nagyapa hatéves koromban elhunyt, abuelita visszaköltözött Toledóba a testvéréhez. Benne és apában talán az volt az egyetlen közös, hogy fontosnak tartották a család gyökereit és a hagyományokat. Apa nagyra becsülte a spanyol származásunkat, ezért időről időre elvitt minket Beccával Spanyolország különböző városaiba, és megmutatta, honnan is jöttünk. Kiskorunktól kötelezővé tette az anyanyelvi szintű spanyoltudást és a hagyományok őrzését, na meg tiszteletét. Nekem valahogy az egész nem tűnt túl izgalmasnak. Megtanultam spanyolul, és láttam a császárvárost, Toledót meg apát, ahogyan büszkén mesél a szülővárosáról, amely egykor I. Károly székhelye volt. Azt is megtudtam, hogy a név felemelkedettet jelent. Apa azt mondta, aki itt születik, eleget kell tennie ennek.

Abuelita a vonal másik végén mindentudóan hümmögött.

– Mi a helyzet a sulival? Milyen az ötödik osztály? – Görcsbe rándult a gyomrom. Persze hogy ráhibázott.

Szorosan lehunytam a szememet.

– Az egyik osztálytársam megvádolt, hogy elloptam a szemüvegét, és most vissza kellene adnom úgy, hogy nincs is nálam – vallottam be. Abuelita nem felelt, és már épp meg akartam nézni a telefonom kijelzőjét, nem szakadt-e meg a hívás, amikor nevetésben tört ki.

– Szóval csak a szokásos, nem? – Oldódni kezdett bennem a feszültség, és önkéntelenül is elmosolyodtam. Tudtam, hogy nem a lopásra, hanem arra érti, hogy valami kalamajkát okoztam, és apa dühös. Még ha nem is volt szándékos.

Kinyitottam a szememet, és előrenyújtottam a lábaimat.

– Te mit tennél a helyemben?

– Nem olyannak ismerem a kis unokámat, aki csak úgy feladja. „Mert igazságra fordul vissza az ítélet, és utána mennek mind az igazszívűek.”*

Dacosan összepréseltem az ajkaimat.

– Nem is akarom feladni. – A kezdeti feszültségemen lassan úrrá lett a csalódottság. – De apa…

– Mi nieta – vágott a szavamba abuelita –, nem adhatod fel önmagadat senki kedvéért. A tulajdon apád miatt főleg nem. Annak kell lenned, aki vagy. Bármibe kerüljön is.

4. FEJEZET

JACKIE

2008. szeptember 2., kedd

A hazug Rosalie szemüvege persze nem került elő. Azt mondogattam magamnak, a bocsánatkérés is értelmetlen lenne úgy, hogy nem adom vissza, de igazából csak nem akartam megtenni. Arra készültem, hogy ma ismét beszélek apával, és megpróbálom neki elmagyarázni, hogy Lucy meg Rosalie irigyek rám, ezért akartak besározni. Elhatároztam, hogy megkeresem a szemüveget, és bebizonyítom apának, hogy igazat mondtam.

A tervem azonban már kora délután meghiúsult. Apát behívták az iskolába, és mire hazaértem, már teljesen elborult az agya.

Ritkán emelte fel a hangját, de most egyenesen üvöltött.

– Hogy merészelsz így megalázni? Megmondtam, hogy add vissza azt a tetves szemüveget! És mit tettél te? Visszaadtad? ¡Y una mierda!

Egy nagy szart. Összerezzentem, ahogy felemelte a kezét, de nem ütött meg. Sosem tette, bár néha azt kívántam, bár jól pofon vágna. Lehet, hogy fájt volna, de szerintem hamar elmúlt volna. A büntetése sokkal rosszabb volt. Nem a testemet bántotta, hanem valahogy a bensőmet, és az sokkal jobban és sokkal tovább sajgott, mint egy pofon.

A szőnyeg rojtjait bámultam.

– Előkerítem a szemüveget, apa.

– No me importan las gafas. Ne merd most már visszaadni. Megmondtam, hogy más lopta el, és hogy mertek megrágalmazni. ¿Entiende?

A szívem a tokromban dobogott, hitetlenkedve emeltem fel a fejemet.

– Hát hiszel nekem, apa?

– Elhallgass! – villant meg a tekintete, aztán lassú, gúnyos mosolyra húzta a száját. – Gondolod, nem tudom, hogy csak bosszantani akarsz? De sosem fogsz célt érni. No eres suficiente comparada conmigo.

Kevés vagy hozzám. Gyakorlatilag semmi.

– Ha még egyszer lopni merészelsz, soha többé nem engedlek a nagyanyád közelébe – hajolt közelebb. Olyan mély és olyan fenyegető volt a hangja, hogy a gyomromban is éreztem.

Csendesen vonultam fel a szobámba, miután magamra hagyott. Jól ismerte a gyenge pontjaimat. Szerettem volna bezárkózni, de a múlt héten elvette a kulcsot, amiért csak 86 százalékos lett az év eleji töri szintfelmérőm. A szoba sarkában a földre kuporodtam, és átkulcsoltam a térdemet.

Annyira szerettem volna kideríteni, mi áll a szemüveglopás hátterében, hogy bebizonyítsam, nem én tettem, de most már nyilvánvalóvá vált, ha tovább folytatom, apa csak még mérgesebb lesz, és ő sosem fenyegetőzött alaptalanul. Viszont amire még az igazságnál is jobban vágytam, hogy bár bizonyíték nélkül hinne nekem.

Halk kopogást hallottam az erkélyem irányából, és ahogy odaléptem, Cage állt odakint.

– Szia! – lépett be suttogva. A szobám ajtajára sandítva lépett közelebb.

– Szia.

– Ezt neked hoztam – húzta elő a háta mögül Rosalie ronda, barna foltos napszemüvegét és egy papírlapot. Nem mozdultam. Kihajtogatta a lapot, és felolvasta, ami rajta állt. – „Én, Rosalie Imany, beismerem, hogy tévesen vádoltam meg Jackie Garcíát azzal, hogy ellopta a szemüvegemet. A mamámtól kaptam, és megijedtem, hogy mérges lesz, amiért elhagytam, ezért megkértem Lucyt, hogy hazudjon.”

Meglepetten pislogva néztem fel Cage-re.

– Ez komoly?

A fejét rázta, majd összehajtogatta a lapot, aminek az alján Rosalie és Lucy aláírása is ott virított.

– Nem. Igazából csak simán be akartak mártani. Lucy azért, mert idén is jobb matekszintfelmérőt írtál, Rosalie pedig még nem bocsátotta meg a kígyós sztorit. – Sokatmondó pillantást vetett rám, de aztán csak meglengette a vallomást. – Szóval elintéztem, hogy előkerítsék a szemüveget, és Rosalie megírja ezt.

Egy pillanatig csak bámultam a kezében tartott bizonyítékokra. Nagyot nyeltem.

– Köszi, de már mindegy – fordultam el. – Apát nem érdekli az igazság.

Cage egy nagy lépéssel előttem termett.

– De téged érdekel! Mutassuk meg Mr. Moralesnek!

– Nem! – csattantam fel. – Apa azt mondta, most már ne tegyek semmit, érted?

A kezem ökölbe szorult. Abuelitára gondoltam, és arra, hogy a világon semmi nem ér annyit, hogy elveszítsem őt.

Cage habozott.

– Flo…

– Ne csinálj semmit! – kaptam ki a kezéből a levelet, és összetéptem, majd a kukába tuszkoltam a fecniket. Nem akartam sírni, de éreztem, hogy könnyek marják a szememet. A mellkasom szorított, a tüdőm égett, a rohadt szemetes fedele meg nem nyílt fel rendesen. Egyre idegesebben próbáltam beleerőltetni Rosalie levelének maradványait. Megfeszültek az izmaim, felrúgtam a hülye kukát, és a könnyeimmel küszködve támaszkodtam az asztalomra.

Cage nem szólt semmit. Éreztem, ahogyan mögém lépett, és hátulról körém fonta a karjait.

Megdermedtem. Tudtam, hogy rájött. Hogy tudta, hogy apa megint fölém kerekedett.

Képtelen voltam szembefordulni vele, de nem is ellenkeztem. A kezem tehetetlenül lógott az oldalam mellett.

Cage nem hazudta, hogy minden rendben lesz. Csak tartott, én pedig hagytam.

5. FEJEZET

JACKIE

2009. június 12., péntek

– Büszke vagyok rád, mi hija – szorította meg a vállamat finoman apa, és lemosolygott rám. Jóleső érzés áradt szét bennem, megkönnyebbültem, amiért megdicsért. – Ezért ma elviszlek vacsorázni.

Jókedvében Cage-et és a szüleit is meghívta, így az utolsó tanítási napunkat San Diego egyik legdrágább éttermében, a Parlourban zártuk. Ez volt az egyik kedvenc helyem a városban. Apa mindig idehozott dicséret gyanánt ünnepelni, ezért ha itt voltunk, mindig tudtam, hogy büszke rám.

A helyiség áttetsző üvegfalai egyenesen az óceánra néztek, a bár márványpultja és az asztalok gyöngyházfényben csillogtak. Apa luxusjachtjának belsejére emlékeztetett. A hűvös asztalra könyököltem, és összekulcsoltam az ujjaimat, csillogó szemmel figyelve apát. Észrevettem, hogy Cage szülei tágra nyílt szemekkel vizslatják az étlapot, de nekem bele sem kellett néznem, hogy tudjam, mit kérek. Két hete, amikor legutóbb itt jártunk, megkóstoltam a homárt, és ahhoz chorizo is van, apa pedig mindig örül, ha spanyol kaját eszünk.

– Ez a hely a tengeri ételekre specializálódott – csacsogott anya fellapozva az itallapot, hogy az ételek helyett a borokat kezdje tanulmányozni.