Rebecca Yarros

FOURTH WING

NEGYEDIK SZÁRNY

A mű eredeti címe: Fourth Wing

Fordította: Bartók Imre

Copyright © 2023 by Rebecca Yarros

Hungarian translation © 2023, Bartók Imre

This edition is publishedby arrangement with Alliance Right Agency

c/o Entangled Publishing, LLC

Cover art and design by Bree Archer and Elizabeth Turner Stokes

Stock art by Peratek/Shutterstock

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A Fourth Wing – Negyedik szárny izgalmas kalandregény, amely bár függővéggel, de az olvasók többsége számára alighanem kielégítő módon zárul le. Ezzel együtt érdemes megjegyezni, hogy a történet számos eleme próbára teheti némelyek érzékenységét. Háború, pusztakezes harc, életveszélyes helyzetek, vér, erőszak, sérülések, halál, mérgezés, durva nyelvezet, szexualitás – mindezek szintén jelen vannak a regény lapjain. Ha valaki érzékeny az ilyesmire, csak saját felelősségére olvassa el a könyvet.

Aaronnak, az én Amerika Kapitányomnak.

A segítségért, a lépésekért, a napsütötte magaslatokért,
a komor mélységekért – mindig csak te és én voltunk, kölyök.

Ezt pedig a művészeknek. A ti kezetekben van az erő,
amivel átalakíthatjátok a világot.

A következőkben olvasható szöveget navarre-iról Jesinia Neilwart, a Basgiath Hadi Iskola Írnokok Kvadránsának kurátora ültette át a modern nyelvre. Minden, a szövegben leírt esemény megfelel a valóságnak, és az elesettek iránti tisztelet jeleként az elhunytak nevét is egytől egyig eredeti formájukban őrizték meg. Találja meg az utat a lelkük Malekhez.

„Egy sárkány a lovasa nélkül tragédia.

Egy lovas a sárkánya nélkül halott.”

– A sárkánylovasok kódexe, Első szakasz, első cikkely

ELSŐ FEJEZET

Mindig a Sorozás Napja a legszörnyűségesebb. Talán ezért is lehetséges, hogy ilyenkor a legszebb a napfelkelte – hiszen tisztában vagyok vele, könnyen előfordulhat, hogy ez lesz az utolsó.

Szorosabbra húzom a durva vászonból szőtt hátizsákom szíját, majd elindulok a széles lépcsősoron a kőerődítmény felé, amit az otthonomnak nevezek. A mellkasom sajog az erőfeszítéstől, és a tüdőmet lángok nyaldossák belülről, mire elérem a Sorrengail tábornok irodájához vezető kőfolyosót. Ennyit ért tehát hat hónap intenzív testedzés – még egy tízkilós hátizsákkal is alig tudok felkapaszkodni a hatodik emeletre.

Azt hiszem, rohadt nagy szarban vagyok.

A több ezer huszonéves, akik odakint várják a kapuk előtt, hogy beléphessenek választott kvadránsukba, Navarre legkiválóbb és legrátermettebb fiai és lányai közül került ki. Egy jelentős részük már születésétől kezdve a Lovasok Kvadránsába készül, és abban bízik, hogy esélye nyílik az elit tagjai közé emelkedni. Nekem mindössze hat hónapom volt a felkészülésre.

A teremben kétoldalt sorakozó, kifejezéstelen ábrázatú őrök kerülik a tekintetemet, ahogy elsétálok köztük, de ebben nincs is semmi meglepő. Az én esetemben egyébként is az
a legszerencsésebb, ha nem vesznek rólam tudomást.

A Basgiath Hadi Iskola nem arról ismert, hogy túlságosan kesztyűs kézzel bánna a… Nos, ha már itt tartunk, senkivel sem bánik túlságosan kesztyűs kézzel, még azokkal sem, akiknek történetesen az anyja vezeti az intézményt.

Minden navarre-i tiszt, akár úgy dönt, hogy gyógyító, írnok, gyalogos katona vagy lovas lesz belőle, három éven át pallérozódik a könyörtelen falak szorításában, hogy olyan fegyver váljék belőle, amellyel a hegyektől szabdalt határvidék hatékonyan védhető Poromiel királyságának és grifflovasainak támadásaitól. A gyöngéknek itt nincs esélyük, különösen nem a Lovasok Kvadránsában. A sárkányok gondoskodnak erről.

– A halálba küldöd őt! – ismerős hang szűrődik ki a tábornok irodájának vaskos faajtaján, nekem pedig nyelnem kell egyet. Csak egyetlen nő él a Kontinensen, aki elég vakmerő ahhoz, hogy felemelje a hangját egy tábornokkal szemben, neki viszont most a határon volna a helye a Keleti Szárnnyal. Mira.

Válaszképpen fojtott hangok érkeznek ugyanonnan. Elérem az ajtót, és a kilincsre csúsztatom a kezem.

– Nincs esélye – kiáltja Mira, ahogy kinyitom az ajtót, amitől a hátizsákom súlya egyszer csak előrebillen, és kis híján orra bukom. Francba.

A tábornok az íróasztal mögött ülve szitkozódik, én pedig sietve megkapaszkodom a bíborszínű kanapé sarkában, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat.

– A francba, Anya, hiszen még ezt a hátizsákot is alig bírja el – csattan fel Mira, majd hozzám szökken.

– Jól vagyok. – Az arcom felforrósodik a szégyentől, miközben igyekszem kihúzni magam. Mira alig öt perce tért vissza, és máris azzal van elfoglalva, hogy megmentsen engem. Azért, mert valakinek muszáj lesz megmentenie téged, te bolond.

Nem akarom ezt a marhaságot. Egy fikarcnyit sem vágyom arra, hogy a Lovasok Kvadránsába kerüljek. Szó sincs róla, hogy meg akarnék halni. Jobban jártam volna, ha megbukom a vizsgán, és inkább rögtön besoroznak a seregbe a többi újonccal együtt. A hátizsákomat mindenesetre elbírom, és egyedül is boldogulok vele.

– Violet. – Aggodalmas, barna szempár méreget, miközben erős kezek ragadják meg a vállamat.

– Helló, Mira. – Mintha mosoly készülődne a szám sarkában. Lehet, hogy Mira csak búcsúzkodni jött, mindenesetre örülök, hogy évek óta most először láthatom a nővéremet.

A tekintete ellágyul, és az ujjai úgy szorulnak a vállamra, mintha mindjárt magához készülne ölelni, de aztán hátrál egy lépést, majd megfordul, hogy mellettem állva nézzen szembe anyánkkal.

– Nem teheted.

– Már megtettem. – Anya vállat von. A mozdulat hatására jól szabott fekete uniformisa megemelkedik, majd ugyanazzal a sebességgel lesüllyed.

Ennyit a haladékkal kapcsolatos reményeimről. Nem mintha valaha is számítottam volna rá, vagy esetleg reménykedtem benne, hogy az a nőszemély fog egy csipetnyi könyörületet mutatni az irányomban, aki éppen annak teljes hiányáról ismert.

– Akkor csináld vissza! – fortyogott Mira. – Egész életében arra készült, hogy írnok legyen. Szó sem volt róla, hogy lovas lesz.

– Azt hiszem, ezt nem te fogod eldönteni, nem igaz, Sorrengail hadnagy? – Anya összefűzi az ujjait az íróasztala makulátlanul sima felületén, majd egy kissé előredől, és olyan összeszűkült, fürkésző tekintettel mustrál bennünket, mint amilyen a bútor masszív lábaiba faragott sárkányoknak is van. Nincs szükségem az elmeolvasás tiltott tudományára ahhoz, hogy pontosan tisztában legyek vele, mit lát.

Mira huszonhat évesen tökéletesen hozza anyánk fiatalabb változatát. Kellőképpen magas termetű, ruganyos izmait megedzették az évek küzdelmei és a sok száz óra sárkánylovaglás. Valósággal kicsattan az egészségtől, aranybarna haját pedig a harcra készülve – Anyához hasonlóan – rövidre nyírva hordja.

A külsejénél csak már-már arrogáns magabiztosságában hasonlít rá jobban, és az abban való rendíthetetlen meggyőződésében, hogy őt repülésre teremtették. Kár is volna tagadni: Mira ízig-vérig sárkánylovas.

Vagyis ő mindaz, ami én nem vagyok, és amikor Anya megcsóválja a fejét, tudom, hogy ő is ugyanígy látja. Én túl alacsony vagyok. Túlságosan törékeny. A tagjaim csenevészek, és a testem árulásának köszönhetően kínosan sebezhető vagyok.

Ahogy Anya felénk lép, tisztára pucolt fekete csizmáján megcsillan a fali gyertyatartókban szökdécselő varázsfény. Az ujjai közé csippenti hosszú ezüstfonatom végét, gúnyolódik egy kicsit a vállam feletti szakaszon, ahol a barna szálak kezdődnek, majd elveszítve meleg árnyalatukat a végei lassan fémes ezüstté fakulnak, majd egy horkantás kíséretében visszaejti.

– Sápadt bőr, sápadt szem, sápadt haj.

A tekintete mintha egyébként is csekély önbizalmam maradékának minden egyes unciáját magába szippantaná. Igyekszem erősnek mutatkozni, úgyhogy felszegem az állam, és a szemébe nézek.

– Mintha a láz a színt is elvette volna az erőddel együtt – teszi hozzá egy fájdalmas fintorral. – Mondtam apádnak, hogy ne tartson ott abban a könyvtárban.

Nem ez az első alkalom, hogy a betegség miatt panaszkodott, amely majdnem végzett vele, amíg velem volt állapotos, vagy azt a könyvtárat szidta, amelyet Apa a második otthonomnak tett meg, amíg Anya itt állomásozott Basgiathban, Apa pedig ugyanitt volt írnok.

– Én szeretem azt a könyvtárat – felelem. Több mint egy év telt el azóta, hogy Apa szíve végül megadta magát, és ebben a hatalmas erődítményben még mindig az Archívum jelenti számomra az egyetlen olyan helyet, ahol igazán otthon lehetek, és ahol magam mellett érezhetem a jelenlétét.

– Úgy beszélsz, mint egy írnok lánya – mondja Anya, és egyszer csak azt a nőt látom magam előtt, aki akkor volt, amikor Apa még élt. Gyöngédebb. Kedvesebb… Legalábbis a családtagjaival.

– Mert egy írnok lánya vagyok. – A hátam feljajdul, úgyhogy leengedem a hátizsákomat, és most először szívom be mélyen a levegőt azóta, hogy elhagytam a szobámat.

Anya pislog egyet, és az iménti gyöngédség máris tovatűnik, hogy újra a szigorú tábornok maradjon a helyén.

– Te egy lovas lánya vagy, azonkívül betöltötted a húszat, és ma van a Sorozás Napja. Megengedem, hogy befejezd a tanulmányaidat, Violet, de ahogy tavaly tavasszal is elmondtam, nem fogom ölbe tett kézzel végignézni, hogy a gyerekem az Írnokok Kvadránsához csatlakozzon.

– Mert az írnokok ennyivel alávalóbbak a lovasoknál? – morgolódok, miközben magam is tisztában vagyok vele, hogy a katonai hierarchiában a lovasok foglalják el a legmagasabb helyet. Ehhez persze az is kell, hogy a sárkányaik, akikhez különleges kapcsolat fűzi őket, sokszor puszta szórakozásból elevenen megsütik az embereket.

– Pontosan! – Megszokott tartása egyszer csak meginog.
– És ha a mai napon végig merészelsz menni azon az alagúton, amely az Írnokok Kvadránsához vezet, akkor én magam tépem le azt a nevetséges hajfonatodat, és puszta kézzel foglak kilógatni a Mellvédre.

Összeszorul a gyomrom.

– Apa sosem akarta volna ezt! – ellenkezik Mira, és nyomban elvörösödik.

– Szerettem Apátokat, de sajnos ő már nincs az élők között – feleli Anya, mintha csak a várható időjárásról tájékoztatna bennünket. – Kétlem, hogy bármit is akarna mostanában.

Már készülök rá, hogy ismét tiltakozzak, de aztán inkább becsukom a számat. Vitatkozással itt úgysem megyek sokra. Anya soha nem hallgatott a szavamra, bármit is mondtam, és ez aligha most fog megváltozni.

– Ha a Lovasok Kvadránsába küldöd Violetet, azzal aláírod a halálos ítéletét. – Úgy tűnik, Mira még nem fejezte be a tiltakozást. Persze, Mira mindig is ilyen volt, és ami a legzavaróbb, hogy Anya kifejezetten becsüli ezért. Ezt nevezem kettős mércének. – Anya, hiszen te is tudod, hogy Violet nem elég erős ehhez! Tavaly egyszer már eltörte a kezét, minden héten kificamítja valamelyik tagját, azonkívül nem elég magas ahhoz, hogy felmásszon egy akkora sárkány hátára, amelyen esélye volna túlélni egy ütközetet.

– Komolyan beszélsz, Mira? – Mi. A. Franc. A körmömmel a saját tenyerembe vájok, ahogy szép lassan ökölbe szorul a kezem. Egy dolog tudni, hogy minimálisak a túlélési esélyeim, és egy másik, hogy a nővérem ugyanezt a képembe mondja. – Gyengének neveztél?

– Nem. – Mira megszorítja a kezem. – Csak… Törékenynek.

– Az semmivel sem jobb. – A sárkányok nyilvánvalóan nem kapcsolódnak törékeny nőkkel. Az ilyeneket inkább felégetni szokták.

– Tehát alacsony. – Anya tetőtől talpig végigmér, és jól megnézi magának a krémszínű övvel megkötött tunikát és nadrágot, amiről ma reggel úgy ítéltem, hogy remekül passzol az esetleges kivégzésemhez.

– Most épp listát írunk az összes hibámról? – horkanok fel.

– Sosem mondtam, hogy hiba volna. – Anya a nővéremhez fordul. – Mira, Violetnek több nehézséget kell elviselnie ebéd előtt, mint neked az egész héten. Ha valamelyik gyerekem képes túlélni a Lovasok Kvadránsát, akkor az ő.

Felvonom a szemöldököm. Ez bizony nagyon is bóknak hangzott, de persze Anyával sosem mehet biztosra az ember.

– Anya, hány lovasjelölt vesztette az életét a Sorozás Napján? Negyven? Ötven? Valóban ennyire vágysz rá, hogy egy másik gyerekedet is eltemesd?

Összerezzenek, ahogy a viharkeltésnek köszönhetően – ez Anya pecsétereje, amelyet a sárkányán, Aimsiren keresztül tud működtetni – egyszer csak hűvösre fordul a levegő a helyiségben.

Összeszorul a szívem, ahogy eszembe jut a bátyám. Öt év telt el azóta, hogy Brennan életét vesztette a Tyrr-felkelés során délen, és azóta egyszer sem beszéltünk sem róla, sem pedig a sárkányáról. Anya elvisel engem, és tiszteli Mirát, de kétségkívül Brennan volt az, akit igazán szeretett.

Ahogy Apa is őt szerette a legjobban. A szíve, amely végül elvitte, közvetlenül Brennan halála után kezdett fájni.

Anya állkapcsa láthatóan megfeszül, és a tekintete is fenyegetően villódzik, ahogy Mirára pillant. A nővérem nyel egyet, de egyelőre állja a sarat.

– Anya – mondom. – Mira nem úgy értette…

– Kifelé, hadnagy! Azonnal! – A szavai gőzpamacsok a fagyossá vált szobában. – Távozz, mielőtt még jelentést teszek az egységednek a hiányzásodról.

Mira kihúzza magát, biccent, majd katonás fegyelemmel megfordul, magához veszi a kis hátizsákját, és egyetlen szó nélkül elhagyja a helyiséget.

Hónapok óta most először maradok kettesben Anyával.

A tekintetünk összetalálkozik, és a hőmérséklet valamelyest megemelkedik, miközben vesz egy nagy levegőt.

– A felvételi vizsgán a legjobbak közt végeztél a gyorsaságod és az ügyességed miatt. Szerintem bírni fogod.
A Sorrengailek kibírják. – Lágy mozdulattal végigsimít a kézfejével az arcomon. – Mennyire hasonlítasz apádra – suttogja, mielőtt megköszörülné a torkát, és hátrálna egy lépést.

Azt hiszem, az érzelmi megközelíthetőségért nem osztanak katonai elismeréseket.

– A következő három évben nem vehetek rólad tudomást anyaként – mondja, miközben leül az asztala sarkára. – Basgiath főparancsnokaként a legfőbb felettesed leszek.

– Tudom. – Ez a legkisebb a gondjaim közül, annál is inkább, mert eddig se nagyon éreztem, hogy különösebben tudomást venne rólam.

– Nem fogsz külön bánásmódban részesülni csak azért, mert a lányom vagy. Inkább arra számíts, hogy még annál is keményebbek lesznek veled, és még többet kell tenned majd azért, hogy bizonyítsd a rátermettséged – mondja, miközben felvonja a szemöldökét.

– Ezt is tudom. – Milyen szerencse, hogy mióta Anya meghozta a döntést, az elmúlt néhány hónapban Gillstead őrnaggyal gyakorlatoztam.

Anya felsóhajt, és kiprésel magából egy mosolyt.

– Nos, akkor azt hiszem, hamarosan találkozunk a Cséplésen, jelölt. Mire lemegy a nap, jó eséllyel kadét lesz belőled.

Vagy hulla.

Ezt a második eshetőséget inkább egyikünk sem mondja ki.

– Sok szerencsét, Sorrengail. – Ezzel visszatér az íróasztala mögé, lényegében utasítást adva a távozásra.

– Köszönöm, Tábornok. – A vállamra kanyarítom a táskám szíját, és elhagyom az irodát. Az őrök becsukják mögöttem az ajtót.

– Tisztára megőrült – mondja Mira a folyosó közepén, pontosan két őr között állva.

– Jelenteni fogják, hogy így beszélsz a háta mögött.

– Mintha ők nem tudnák – sziszegi. – Induljunk! Már csak egy óránk maradt, amíg a jelölteknek fel kell sorakozniuk, és több ezret láttam belőlük a magasból, amikor iderepültem. – Ezzel elindul, és végigkísér a kőlépcsősoron és a termeken keresztül a szobámhoz.

Vagyis… A régi szobámhoz.

Abban a fél órában, amíg távol voltam, minden személyes holmimat ládákba pakolták, amelyek most türelmesen ácsorognak a sarokban. Émelyegni kezdek a gondolattól, hogy az anyám egész eddigi életemet ilyen könnyen összecsomagoltatta.

– Elismerem, átkozottul hatékony – mondja Mira, mielőtt felém fordulna, hogy végigmérjen. – Bíztam benne, hogy talán le tudom majd beszélni róla. Te nem vagy a Lovasok Kvadránsába való.

– Már említetted. Többször is.

– Bocs. – Hozzálát, hogy kicsomagolja a táskáját.

– Mit művelsz?

– Amit Brennan is tett, amikor én kerültem ide – feleli a gyásztól reszelőssé vált hangon. – Hogy állsz a kardforgatással?

Megrázom a fejem.

– Túl nehéz. De a tőrrel már egész jól bánok. – Valóban gyors vagyok. Villámgyors. Az erőm nem az igazi, cserébe viszont a sebességemre nem lehet panasz.

– Remek. Vedd le a táskád, és bújj ki azokból a szörnyűséges csizmákból. – Végignézi a holmikat, amiket magával hozott, majd átnyújt egy pár új csizmát és egy fekete uniformist. – Vedd fel ezt!

– Mi a baj az én csomagommal? – kérdezem, miközben a földre eresztem a táskámat. Mira erre rögtön kinyitja, és elkezdi kihajigálni belőle mindazt, amit korábban oly gondosan összekészítettem. – Mira! Egész este ezzel bajlódtam!

– Túl sok felesleges holmi van nálad, a csizmád pedig kész életveszély. Ha ilyen sima a talpa, bármikor megcsúszhatsz benne a hídon. Hoztam neked egy gumitalpú lovaglócsizmát, kedves Violet. Tudod, a legrosszabb eshetőségre készülve, márpedig azt hiszem, éppen a legrosszabb eshetőség előtt állsz. – Miközben beszél, egy sor könyvet is kihajít a táskából, amelyek a ládák környékén érnek földet.

– Hé, ezeket magammal akartam vinni! – Ugrok a következő könyvért, mielőtt még azt is elhajítaná, és éppen sikerül megmentenem a kedvenc, sötét meséket tartalmazó gyűjteményemet.

– Akár meg is halnál érte? – kérdezi.

– Elbírom! – Ez az egész nincs rendben. Semmi sincs rendben. Hiszen nekem a könyveknek kellett volna szentelnem az életem, ehelyett most a sarokba kell hajítanom őket, hogy könnyebb legyen a táskám.

– Nem tudod. Alig háromszor annyit nyomsz, mint a csomagod. A híd nagyjából fél méter széles, és majdnem száz méteres magasságban van. Amikor utoljára ellenőriztem, elég felhősnek tűnt az ég. Nem fogsz haladékot kapni csak azért, mert a híd egy kissé csúszós lesz, hugi. Le fogsz zuhanni. És ha lezuhansz, meghalsz. Hajlandó vagy végre rám figyelni? Azt akarod, hogy holnap reggel a halott jelöltek egyike legyél?

Az előttem álló sárkánylovasban nem sok nyomát látom a nővéremnek. Ez a nő itt velem szemben ravasz, dörzsölt, és egy kissé talán kegyetlen is. Ez a nő a kiképzése három évét megúszta egyetlen sebhellyel, amit még a Csépléskor szerzett a sárkányától.

– Mert nagyjából erre számíthatsz. Egy újabb sírkő lehet belőled. És egy újabb név, amit beleégetnek a kőbe. Úgyhogy inkább felejtsd el azokat a könyveket.

– Ezt Apától kaptam – felelem, és magamhoz szorítom a kötetet. Lehet, hogy gyerekes dolog, elvégre olyan mesék szerepelnek benne, amelyek a mágia veszélyeire figyelmeztetnek, sőt még a sárkányokat is rendkívül rossz színben tüntetik fel, ennek ellenére ez minden, ami megmaradt tőle.

Mira felsóhajt.

– Ebben a könyvben van szó a sötétségnek parancsoló vénekről és a wyvernekről? Nem olvastad el már így is ezerszer?

– Talán többször is – ismerem el. – És veninek, nem pedig vének.

– Apa és az ő hasonlatai – mondja. – Csak ne akarj varázsolni anélkül, hogy kapcsolódnál egy sárkánnyal, és biztos lehetsz benne, hogy nem fognak vörös szemű szörnyetegek rejtőzni az ágyad alatt, arra várva, hogy elragadjanak a kétlábú wyvernek, és bevegyenek a titokzatos seregükbe. – Kiveszi azt a könyvet a hátizsákból, amit utolsóként pakoltam el, és átnyújtja. – Felejtsd el a könyveket. Apa nem tud megmenteni. Megpróbálta. Én is megpróbáltam. Döntened kell, Violet. Írnokként halsz meg, vagy inkább lovasként élsz?

Lepillantok a kezemben lévő könyvekre, és meghozom
a döntést.

– Az agyamra mész.

Leteszem a meséket a sarokba, a másikat viszont megtartom, és visszafordulok a nővéremhez.

– Lehet, hogy az agyadra megyek, de cserébe segítek neked életben maradni – mondja. – Ez meg mire kell?

– Hogy megölhessek másokat – felelem.

Mosoly terül el az arcán.

– Nagyszerű. Akkor ezt megtarthatod. Most viszont öltözz át, amíg én átnézem ezt a kuplerájt.

Valahol a magasban megszólal a harang. Még negyvenöt percünk van.

Sietősen öltözködöm, de minden ruha, ami a kezembe kerül, olyan, mintha valaki másé volna, pedig nyilvánvalóan rám szabták őket. A tunikám helyett felveszek egy szűk fekete pólót, ami a karomat is fedi, a szellős nadrágomat pedig egy jóval szorosabb bőrnadrágra cserélem. Mira ezután beleszuszakol egy fűzőbe.

– Megvéd a kidörzsölődéstől – mondja.

– Mint az a felszerelés, amiben a lovasok indulnak a csatába. – El kell ismernem, hogy elég vagány a szerelésem, még úgy is, hogy közben egyáltalán nem érzem magam kényelmesen bennük; mintha csalnék, amiért ilyesmit öltök magamra. Egek, hát tényleg megtörténik.

– Igen, mivel pontosan ez fog történni. Csatába indulsz.

A kemény bőr és az ismeretlen típusú, lágyabb ruhaszövet kombinációja egészen a szegycsontomtól a derekamig beburkol. Végighúzom az ujjam a bordázat mentén elrejtett hüvelyeken.

– A tőröknek – mondja Mira.

– Csak négy van. – Felveszem a fegyvereket a padlón lévő halomból.

– Majd többet is kiérdemelsz.

Becsúsztatom a pengéket a hüvelyekbe, és olyan érzés fog el, mintha a bordáim maguk volnának a fegyvereim. Igazán zseniális kialakítás; kettő a bordák, kettő pedig a combok mellett. Így egy szempillantás alatt elő tudom kapni a tőröket, ha szükség van rájuk.

Ahogy megállok a tükör előtt, alig ismerek magamra. Úgy festek, mint egy lovas, pedig továbbra is írnoknak érzem magam.

Percekkel később az eredetileg elcsomagolt holmim mintegy fele visszakerül a ládákba. Mira újra elpakolja a megmaradt dolgaimat, gondosan kihagyva mindent, amit feleslegesnek ítél, és majdnem mindent, amit csak a ragaszkodás miatt készítettem be, miközben egyre-másra köpködi felém a jó tanácsait arról, hogy miként lehet túlélni a kvadránsban. Azért az ő tarsolyában is maradt még egy meglepetés, ugyanis éppen ő teszi a legérzelmesebb gesztust, amit el tudok képzelni – felszólít, hogy üljek az ölébe, mert be akarja fonni a hajam.

Mintha megint kisgyerek lennék, nem pedig felnőtt nő, de azért engedelmeskedem.

– Ez meg mi fene? – Éppen csak a körmöm hegyével megérintem a szövetet a szívem fölött.

– Én terveztem – feleli, és fájdalmasan meghúzza az egyik tincsemet. – Külön neked készítettem. Teine pikkelyeit is belefűztem, úgyhogy bánj vele óvatosan.

– Sárkánypikkelyek? – Felé fordulok. – Hogyhogy? Hiszen Teine hatalmas.

– Történetesen ismerek egy lovast, akinek hatalmában áll egészen nagy dolgokat is kicsivé tenni. – Hamiskás mosoly jelenik meg az arcán. – És kicsi dolgokat… nos…, egészen naggyá.

Elkerekedik a szemem. Mira mindig is jóval szókimondóbb volt a férfiakkal kapcsolatban, mint én… Legalábbis azzal a kettővel kapcsolatban, akivel eddig dolga volt.

– Mennyivel… nagyobbá?

Felnevet, majd játékosan meghúzza a hajamat.

– Fordulj már előre! Le kellett volna vágatnod a hajad.
– Szorosan kézbe veszi a tincseket, és folytatja a fonást. –
A hosszú haj gondot jelenthet a harcban, nem is beszélve arról, hogy könnyebben kiszúrnak a távolból. Senkinek sincs annyira ezüstös haja, mint neked. Igazán remek célpontot nyújtanál az ellenségnek.

– Ez az egyetlen részem, ami legalább egészségesnek mondható. Ha levágatnám, mintha csak azért büntetném a testem, mert végre valamit jól csinált.

– Ugyan már. – Mira megint ránt egyet a tincseken, hátrébb húzza a fejem, és mélyen a szemembe néz. – Te vagy
a legokosabb nő, akit ismerek. Ezt ne felejtsd el! Az eszed
a leghasznosabb fegyvered. Okosabbnak kell lenned náluk, Violet. Megértetted?

Bólintok, mire enged a szorításán, majd végez a fonással, és segít talpra állni. Ezután szinte lélegzetvételnyi szünet nélkül vagy negyed órán át folytatja az életbölcsességei megosztását.

– Mindent figyelj meg alaposan magad körül. Jó, ha nem keltesz feltűnést, de közben ügyelj rá, hogy mindennel és mindenkivel tisztában legyél, ami és aki csak körbevesz. Olvastad a Kódexet?

– Néhányszor. – A Lovasok Kvadránsának lakói jóval rövidebb útmutatót kapnak a többieknél. Talán azért, mert úgyis tudják róluk, hogy a szabályok betartása nem tartozik az erősségeik közé.

– Remek. Akkor bizonyára azt is tudod, hogy a többi lovas bármikor végezhet veled, és elhiheted, hogy az orgyilkos kadétok az első adandó alkalommal meg is próbálkoznak majd ezzel. Minél kevesebb kadét marad a kvadránsban, annál több esélyük lesz a Cséplés során. Sosincs elég sárkány, aki hajlandó volna kapcsolódni, azonkívül azok, akik elég elővigyázatlanok voltak ahhoz, hogy csak úgy hátba szúrják őket, úgysem méltók rá, hogy lovasok legyenek.

– Kivéve, ha történetesen álmukban történik a dolog. Ha álmában ölnek meg egy kadétot, azért halálbüntetés jár. Hármas cikkely…

– Igen, de ebből még nem következik, hogy éjszaka biztonságban lennél. Ha lehet, aludj ebben – mondja, és megütögeti a fűzőmet.

– A fekete lovasruhát ki kell érdemelni. Biztos vagy benne, hogy nem a tunikát kéne ma viselnem? – Végigfuttatom az ujjaimat a bőrszöveten.

– A hídon fújó szél olyan könnyen belekap a szabadon lengő ruhába, mintha csak vitorlavászon volna. – Átnyújtja a mostanra jóval könnyebbé vált csomagomat. – Minél szorosabban tapadnak rád a ruháid, annál több esélyed lesz odafent, és persze akkor is, ha egyszer megkezdődik a harc. Mindig legyen rajtad a páncélod. És mindig legyenek a helyükön a tőreid. – Lemutat a saját combja oldalához simuló hüvelyekre.

– Azt fogják mondani, hogy nem érdemeltem ki a tőröket.

– Sorrengail vagy – feleli, mintha ez önmagában mindenre magyarázattal szolgálna. – Rohadtul nem kell vele foglalkozni, hogy mit mondanak.

– És nem gondolod, hogy a sárkánypikkely csalásnak számít?

– Ha egyszer felkapaszkodsz a toronyba, nincs többé olyasmi, hogy csalás. Csakis túlélés és halál van. – Megszólal a harang; alig harminc percünk maradt. Mira nyel egyet. – Itt az idő. Készen állsz?

– Nem.

– Én sem álltam készen. – Újabb hamiskás mosoly jelenik meg a szája sarkában. – Pedig egész életemben erre készültem.

– Nem ma fogok meghalni. – A vállamra kapom a táskám, és valamivel nyugodtabban veszem a levegőt, mint reggel.
El kell ismernem, hogy sokkal könnyebb így.

Az erőd központi, adminisztrációs ügyekért felelős részében kísérteties csend uralkodik, miközben végigmegyünk az egymás után következő lépcsősorokon, ugyanakkor minél lejjebb ereszkedünk, annál világosabban ki tudjuk venni az odakintről érkező hangokat. Az ablakokon keresztül megpillantom az ezrével gyülekező jelölteket, akik a kapu előtti füves területen a szeretteiket ölelgetik, és még egyszer utoljára búcsút vesznek tőlük. Minden évben tanúja voltam, hogy a családtagok egészen az utolsó harangszóig szorongatják az övéiket. Az erődbe vezető négy út mindegyikét lovak és szekerek állják el, különösen ott, ahol összeérnek egymással, mindenesetre a mező szélén futó üres utak azok, amelyek láttán émelyegni kezdek.

Ezeket ugyanis a holttesteknek tartják fenn.

Épp mielőtt befordulnánk az udvarra vezető utolsó sarkon, Mira egyszer csak megáll.

– Mi…? Aú… – Mielőtt befejezhetném, magához húz, és a folyosó viszonylagos nyugalmában szorosan átkarol.

– Szeretlek, Violet. Emlékezz mindarra, amit mondtam. Próbáld meg nem gyarapítani a halottak listáján szereplő neveket, rendben? – A hangja remeg, válaszképpen pedig én is átölelem, és ugyanolyan erősen magamhoz szorítom.

– Minden rendben lesz – ígérem.

Mira bólint; mivel magasabb nálam, az álla a fejem búbjához nyomódik.

– Tudom. Hát persze. Menjünk.

Ez minden, amit mond, mielőtt elhúzódna, és kilépne az erőd főkapuja előtti, nyüzsgő belső udvarra. Oktatók, parancsnokok, sőt még az anyánk is a helyszínen tartózkodik, várva, hogy az odakint uralkodó káosz idebent renddé szelídüljön. A hadiiskola összes bejárata közül éppen a főkapu az, amelyen ezen a napon egyetlen kadét sem fog belépni, minthogy mindegyik kvadránsnak megvan a maga bejárata és a saját létesítményei. A fenébe is, hiszen a lovasoknak még saját fellegváruk is van. Beképzelt, önérzetes pöcsök.

Követem Mirát, és néhány hosszabb szökkenéssel még utol tudom érni.

– Keresd meg Dain Aetost – közli velem, miközben átvágunk az udvaron a nyitott kapu felé tartva.

Önkéntelenül is elmosolyodom, ha arra gondolok, hogy újra láthatom Daint. Már egy év is eltelt, és azóta is hiányzik gyöngéd, barna tekintete és a nevetése, amiben valahogy nem csupán az arca, de minden porcikája részt vesz. Hiányzott a barátsága, hiányoztak azok a pillanatok, amelyekről úgy véltem, hogy a megfelelő körülmények között esetleg valami több is lehet belőlük… Hiányzott, ahogy rám néz és ahogy el tudta hitetni velem, hogy olyasvalaki vagyok, akire érdemes odafigyelni.

– Csak három éve hagytam el a kvadránst, de úgy hallom, jól van, és gondoskodni fog rólad. Ne vigyorogj! – figyelmeztet Mira. – Ő idén már másodéves lesz. – Felemeli a mutatóujját. – Ne kavarj másodévesekkel! Ha mindenáron össze akarsz jönni valakivel, ami egyébként nem rossz ötlet, akkor jobban teszed, ha a saját évfolyamodban keresgélsz. Semmi sem kellemetlenebb annál, mint amikor a többi kadét arról pletykál, hogy kifeküdted magadnak a saját védelmed, hogy legyen.

– Vagyis az elsőévesek közül azt rángatok az ágyamba, akit csak akarok – mondom, ezúttal még szélesebb vigyorral.
– Csak a másod- és harmadévesektől tartsam távol magam.

– Pontosan. – Mira rám kacsint.

Elhagyjuk az erődöt, majd kilépünk a kapun, és csatlakozunk az odakint uralkodó zűrzavarhoz.

Navarre hat tartománya idén is mind elküldte a jelöltjeit a katonai szolgálatra.Vannak, akik önként érkeztek, vannak, akiket büntetésképpen küldtek ide, és vannak, akiket besoroztak. Az egyetlen, ami közös azokban, akik most összegyűltek Basgiath előtt, hogy mindannyiuk felvételije sikeres volt, az írásos rész és az ügyességi szintén – ez utóbbiról még mindig alig tudom elhinni, hogy nekem is sikerülhetett –, ami elvileg garantálja, hogy legalábbis nem lesz belőlünk ágyútöltelék.

A levegőben tapintható a várakozás feszültsége, ahogy Mira végigvezet az elkoptatott kockaköveken, és megcélozzuk a déli tornyot. A főépületet a Basgiath-hegy oldalába építették, és kívülről úgy fest, mintha egyenesen a hegygerincből vájták volna ki. A tekintélyes és tiszteletet parancsoló képződmény jócskán az ideges, várakozó jelöltekből és könnyes szemű családtagjaikból álló tömeg fölé magasodik. Mind a négy sarkán őrtornyok szöknek az ég felé, amelyek egyikében rejlenek a harangok.

A tömeg nagy része az északi torony lába előtti sorban gyülekezik – ez a Gyalogsági Kvadráns bejárata. Néhányan a mögöttünk lévő kapu felé igyekeznek, amely a kollégium déli végében lévő Gyógyítók Kvadránsához vezet. Irigység fog el, amikor észreveszem azt a néhány embert, akik a középső alagúton indulnak meg az erőd alatt található Archívumba, hogy ott felvételüket kérjék az Írnokok Kvadránsába.

A Lovasok Kvadránsába a torony aljában lévő, vaspántokkal megerősített kapun keresztül lehet bejutni, ami nem sokban különbözik az északi oldalon lévő Gyalogsági Kvadráns bejáratától. Csakhogy amíg az utóbbi lakói talajszinten közelíthetik meg a lakhelyüket, addig nekünk, kapaszkodnunk kell.

Mirával beállunk a lovasok sorába, és amíg a jelre várunk, elkövetem azt a hibát, hogy felpillantok.

Odafent ott szikrázik a kőhíd, amely elválasztja egymástól a kollégium főépületét a Lovasok Kvadránsának a déli hegyháton kialakított, még annál is magasabban lévő, már-már fenyegetően terpeszkedő fellegvárától. A következő néhány órában ez a kőhíd fogja elválasztani egymástól
a lovasjelölteket a többi kadéttól.

El sem hiszem, hogy rövidesen nekem is át kell kelnem rajta.

– Ha arra gondolok, hogy éveken át az írnokok vizsgájára készültem… – A hangomba nem kevés irónia vegyül. – Valószínűleg jobban jártam volna, ha helyette inkább a rúdon gyakorlok.

Mira ezúttal nem vesz tudomást a siránkozásomról. Közben a sor rendületlenül halad előre, és a jelöltek egymás után tűnnek el a bejáratban.

– Ügyelj rá, hogy ne billentsen ki a szél az egyensúlyodból.

Két jelölt áll előttünk, és egy nő sírva szakítja el a partnerét egy fiatalembertől; a páros kiválik a sorból, és továbbra is a könnyeikkel küzdve indulnak meg a domboldalban az út mellett várakozó hozzátartozók tömegéhez. Más szülőket nem látunk magunk előtt, csupán néhány tucat jelöltet, akik kimért léptekkel masíroznak az ajtónállók felé.

– Figyelj mindig az előtted lévő kövekre, és ne nézz le – mondja Mira, miközben az arcvonásai megfeszülnek. – Tárd ki a karod kétoldalt, úgy majd könnyebben tudsz egyensúlyozni. Ha megcsúszik a hátizsákod, hajítsd el. Inkább az zuhanjon le, mint te.

Hátrapillantok, és mintha alig néhány perc leforgása alatt további százak jelentek volna meg a helyszínen.

– Talán előre kellene engednem őket – suttogom, ahogy lassan eluralkodik bennem a pánik. Mi az ördögöt keresek itt egyáltalán?

– Nem – feleli Mira. – Minél tovább vársz azokon a lépcsőkön – mutat a torony felé –, annál tovább növekszik benned a félelem. Még azelőtt át kell kelned azon a hídon, hogy végleg kétségbe esnél.

A sor halad, és újra felhangzik a harangszó. Nyolc óra van.

A mögöttünk lévő, több ezer fős tömeg mostanra a választott kvadránsoknak megfelelően szétvált, és mindenki sorban állva várja a beiratkozást és a szolgálat megkezdését.

– Figyelj ide! – csattan fel Mira. – Lehet, hogy keményen hangzik, Violet, de ne akarj barátokat szerezni odabent. Szerezz szövetségeseket!

Most már csak ketten maradtak előttünk – egy tömött hátizsákkal érkező lány, akinek a magas arccsontja és ovális ábrázata Amari, az istenek királynőjének ábrázolásait juttatja eszembe. Barna haját több rövid fonatra szétválasztva viseli, amelyek éppen csak megérintik a hasonlóképpen barna nyakát. A második egy izmos, szőke fiú, akitől az anyja az imént búcsúzott el sírva. Nála egy még nagyobb hátizsák van.

A tekintetem az asztal felé vándorol, ahol a sorozást végzik, és egyszer csak elkerekedik a szemem.

– Csak nem…? – suttogom.

Mira is odapillant, és halkan szitkozódik egyet.

– Egy szeparatista gyereke? Igen. Látod azt az izzó jelet a csuklója tetején? Ereklye a felkelés idejéből.

Felvonom a szemöldököm. Az egyetlen ereklye, amiről hallottam, az, amit a sárkányok égetnek varázslattal a választott lovasuk bőrébe. Ezek az ereklyék a megbecsülés és a hatalom jelképei, és általában azt a sárkányt ábrázolják, aki adta őket. Az a jel azonban, amit ennek a fiúnak a csuklóján látok, nem több, mint kusza vonalak és hullámok összessége, és inkább tűnik figyelmeztetésnek, mintsem az erő kifejezésének.

– Ez is egy sárkány műve? – suttogom.

Mira bólint.

– Anya mesélte, hogy Melgren tábornok sárkánya művelte ezt velük, miután kivégezte a szüleiket, de ennél többet nem akart elárulni a történtekről. Nincs is jobb módja annak, hogy elvedd a többi felnőtt kedvét az árulástól, mint hogy kilátásba helyezed a gyerekeik megbüntetését.

Valóban elég kegyetlennek tűnik, mindenesetre Basgiath első szabálya, hogy soha ne kérdőjelezd meg egy sárkány tetteit. Hajlamosak rá ugyanis, hogy bárkit porig égessenek, akit barátságtalannak találnak.

– A felkelés ereklyéit magukon viselő kölykök többsége Tyrrendorból származik, de akadnak olyanok is, akiknek a szülei más tartományokban váltak árulóvá… – Kiszalad a szín az arcából, ahogy megragadja a hátizsákom pántját, és maga felé fordít. – Csak most jut eszembe. – Lehalkítja a hangját, úgyhogy közelebb hajolok hozzá, mivel érzem, hogy fontos tanács következik. – Maradj távol Xaden Riorsontól.

A levegő kiszalad a tüdőmből. Ez a név…

– Igen, az a Xaden Riorson – erősíti meg, miközben félelem költözik a tekintetébe. – Harmadéves, és amint megtudja, hogy kicsoda vagy valójában, garantáltan meg akar ölni.

– Az ő apja volt a Nagy Hitszegő. Ő vezette a felkelést
– mondom csendesen. – De mit művel itt Xaden?

– A szülők bűneiért a gyerekeik kénytelenek bűnhődni. Az összes felkelő gyerekét besorozták – suttogja Mira, miközben megteszünk néhány további lépést előre. – Anya azt mondta, nem számítottak rá, hogy Riorson túljut a kőhídon. Aztán arra számítottak, hogy valamelyik kadét úgyis megöli, csakhogy miután a sárkánya kiválasztotta… – Megrázza a fejét. – Nos, azután már nem volt mit tenni. Rövid idő alatt a szárnyvezetők rangjára emelkedett.

– Képtelenség – mondom.

– Felesküdött Navarre-ra, bár, ami téged illet, nem hiszem, hogy ez sokat számít. Ha egyszer végigmész azon a hídon – mert végig fogsz rajta menni –, keresd meg Daint. Ő majd bevesz a csapatába, és remélhetőleg távol leszel Riorsontól. – Még egyet húz a szíjakon. – Maradj. Távol. Tőle.

– Megértettem.

– Következő! – Egy hang szól ki a faasztal mögül, amelyen kiterítve ott díszelegnek a Lovasok Kvadránsának tekercsei. A karján szintén ereklyét viselő lovas, akit nem ismerek, az írnok mellett foglal helyet, akiről viszont tudom, hogy kicsoda; Fitzgibbons kapitány felvonja ezüstös szemöldökét, ahogy viharvert ábrázattal felém fordul.

– Violet Sorrengail?

Bólintok, majd felveszem a tollat, és rákörmölöm a nevemet a tekercs következő üres sorára.

– Azt hittem, az Írnokok Kvadránsába készülsz – jegyzi meg Fitzgibbons kapitány.

Irigylem a krémszínű tunikáját, miközben hiába keresem a megfelelő választ.

– Sorrengail tábornok máshogy döntött – siet a segítségemre Mira.

Az öregember tekintetébe szomorúság költözik.

– Milyen kár. Pedig igazán tehetségesnek tűntél.

– Egek – szól közbe a Fitzgibbons mellett ülő lovas. – Te vagy Mira Sorrengail? – kérdezi leesett állal, és idáig érzem a belőle áradó hódolatot.

– Én vagyok – bólint Mira. – Ez itt a húgom, Violet. Most lesz elsőéves.

– Amennyiben túléli a hidat – kuncog valaki a hátam mögött. – Előfordulhat, hogy a szél ledönti a lábáról.

– Részt vettél a strythmore-i ütközetben – folytatja a lovas lenyűgözve. – Megkaptad a Karom Rendjét, miután kiiktattad az ellenséges vonalak mögötti lövegeket.

A kuncogás abbamarad.

– Mint mondtam – Mira megpaskolja a hátamat –, ez itt a húgom, Violet.

– Ismered az utat. – A kapitány bólint, majd a toronyba vezető nyitott ajtóra mutat. A küszöbön túl baljós sötétség kezdődik, és komolyan erőt kell vennem magamon ahhoz, hogy ne akarjak most azonnal elrohanni.

– Ismerem az utat – biztosítja róla Mira, majd elhúz az asztal mellől, hogy az utánam következő kuncogó seggfej is fel tudjon iratkozni.

Megállunk a küszöbön, és egymás felé fordulunk.

– Ne halj meg, Violet. Nyomorult dolog volna egykének lenni. – Mira elvigyorodik, majd megfordul, és elhalad az őt megbámuló jelöltek sora mellett, miközben mindenki arról susmorog, hogy kicsoda és mi mindent vitt véghez.

– Nehéz lehet felnőni egy ilyen testvérhez – jegyzi meg a lány előttem, aki már átlépett a küszöbön.

– Valóban az – felelem, majd rámarkolok a hátizsákom szíjára, és belépek a homályba. A szemem hamar hozzászokik a megváltozott fényviszonyokhoz; nincs teljes sötétség, mivel a kőbe vájt lépcsősor fölötti ablakokon keresztül beesik némi fény.

– Sorrengail, mint…? – kérdezi a válla fölött hátrapillantva, ahogy megkezdjük a kapaszkodást a több száz fokból álló lépcsősoron, ami könnyen lehet, hogy a halálunkhoz vezet.

– Ühüm. – Nincs korlát, úgyhogy fél kézzel igyekszem végig érinteni a falat, ahogy egyre magasabbra jutunk.

– Mint Sorrengail tábornok? – kérdezi a szőke fiú előttünk.

– Igen – felelem, és rámosolygok. Ha valakit ennyire szeret az anyukája, az mégsem lehet annyira szörnyű, nem igaz?

– Szép csizma – feleli szintúgy mosolyogva.

– Köszönöm. A nővéremtől kaptam.

– Azon gondolkozom, vajon hányan zuhantak le a lépcsőn, és haltak meg azelőtt, hogy egyáltalán a hidat elérték volna – mondja a lány, majd lepillant a mélybe.

– Tavaly ketten – felelem. – Nos, hárman, ha azt a lányt is beleszámoljuk, akire az egyik fiú zuhant.

Barna szeme felizzik, de aztán inkább visszafordul, és folytatja a kapaszkodást.

– Hány lépcsőfok van? – kérdezi.

– Kétszázötven – mondom, és a következő perceket csendben tesszük meg.

– Nem is rossz – mondja végül mosolyogva, amikor már majdnem odafent vagyunk, és a sor megáll. – Rhiannon Matthias vagyok.

– Én pedig Dylan – mondja a szőke egy lelkes integetés kíséretében.

– Violet. – Feszült mosollyal viszonzom a gesztusukat, látványosan megfeledkezve Mira korábbi tanácsáról, miszerint ne akarjak barátkozni, és inkább csak a lehetséges szövetségesekre koncentráljak.

– Úgy érzem, mintha egész életemben erre vártam volna. – Dylan megigazítja a hátizsákját. – El tudjátok hinni, hogy valóban itt vagyunk? Mintha egy álom válna valóra.

És valóban. Rajtam kívül az összes többi jelölt felettébb izgatottnak tűnik. Ez az egyetlen kvadráns Basgiathban, ahová nem lehet sorozás útján bekerülni – ide csak önkéntesek jelentkezhetnek.

– Én már piszkosul várom – Rhiannon mosolya is kiszélesedik. – Ki ne vágyna rá, hogy egy sárkányon lovagoljon?

Nos, például én. Nem mintha elméletben ne hangzana kétségkívül izgalmasnak a dolog. El kell ismernem, hogy izgalmas. Egyedül amiatt környékez rosszullét, hogy olyan borzalmasan csekélyek a túlélési esélyek.

– A szüleid is támogatják? – kérdezi Dylan. – Csak mert az én anyám hónapokon át könyörgött, hogy gondoljam meg magam. Ezerszer elmondtam neki, hogy több esélyem van a fejlődésre lovasként, de ő akkor is ragaszkodott hozzá, hogy a Gyógyítók Kvadránsába menjek.

– Az én szüleim mindig is tudták, hogy ezt akarom, úgyhogy elég támogatóak voltak. Azonkívül ott van az ikertestvérem, akiért továbbra is bolondulhatnak. Raegan már megvalósította az álmait, megházasodott, és gyereket vár. – Rhiannon hátrapillant. – És mi a helyzet veled? Hadd találgassak! Egy olyan névvel, mint Sorrengail, gondolom te voltál idén az első, aki önkéntesnek jelentkezett.

– Inkább önkéntesnek jelentettek – mondom.

Az én történetem érezhetően kevésbé bizalomkeltő, mint az övé.

– Vagy úgy.

– A lovasok több juttatásban részesülnek a többi tisztnél – közlöm Dylannel, miközben a sor ismét tovább mozdul. Időközben felér mögém a jelölt, aki odalent olyan jóízűen nevetgélt; izzad és ki van vörösödve. Nézzenek oda, kinek nincs már kedve kuncogni? – Jobb fizetés, azonkívül az uniformisukkal kapcsolatban is megengedőbbek – folytatom. Való igaz, senkit nem érdekel, hogy a lovasok mit viselnek, csak fekete legyen. A rájuk vonatkozó összes szabályt megtanultam a Kódexből.

– És hivatalosan is jogukban áll iszonyatosan menőnek érezni magukat – teszi hozzá Rhiannon.

– Igen – felelem. – Gondolom, a repüléshez való bőrszerelés mellett még egy új egóval is megajándékoznak.

– Úgy hallottam, hogy a lovasok hamarabb házasodhatnak, mint a többi kvadráns lakói – teszi hozzá Dylan.

– Így van. Rögtön a képzés végén megházasodhatnak. – Már amennyiben élve eljutnak odáig, teszem hozzá magamban. – Azt hiszem, a vérvonal megőrzése az oka. – A legsikeresebb lovasoknak gondoskodniuk kell az örökségükről.

– Vagy talán az, hogy általában hamarabb meghalunk a többieknél – jegyzi meg elmélázva Rhiannon.

– Én nem fogok meghalni – jelenti ki Dylan olyasféle önbizalommal, amelynek én sajnos híján vagyok, majd kihalássza a nyakláncát a tunikája alól, hogy megmutassa a rajta fityegő gyűrűt. – Azt mondta, balszerencsét hoz, ha még a beiratkozásom előtt megkérem a kezét, úgyhogy arra jutottunk, hogy megvárom vele a kiképzés végét. – Megcsókolja a gyűrűt, majd visszaengedi a láncot a gallérja alá. – Hosszú lesz a következő három év, de minden perce meg fogja érni.

Megtartom magamnak a sóhajtozást, noha el kell ismernem, könnyen lehet, hogy ez volt a legromantikusabb dolog, amit valaha hallottam.

– Lehet, hogy te végigmész azon a hídon – sziszegi a fickó mögöttünk –, de ezt itt csak egy fuvallat választja el a szakadék aljától.

Felvonom a szemöldököm.

– Pofa be, és foglalkozz inkább saját magaddal! – csattan fel Rhiannon, miközben feljebb kapaszkodunk a lépcsőkön.

Hamarosan megpillantjuk a csigalépcső tetejét, és már ki tudjuk venni az ajtó szűrt fényben derengő körvonalát. Mirának igaza volt. Azok a felhők komoly veszélyt jelentenek, és alighanem jobban tesszük, ha a lehető leggyorsabban átérünk a híd túloldalára.

Még egy lépés. Rhiannon talpának kopogása.

– Hadd nézzem meg a csizmád – mondom halkan, hogy a mögöttem lévő bunkó ne hallja.

Rhiannon zavartan pillant rám, de aztán megmutatja a lábbelijét. Sima talpa van, olyan, mint amit korábban én viseltem. Mintha kövek húznák le a gyomromat.

A sor ismét mozgásba lendül, és csak akkor áll meg, amikor mindössze néhány lépésre vagyunk az ajtótól.

– Hányas a lábad? – kérdezem ismét.

– Tessék? – feleli Rhiannon.

– A lábad. Hányas méret?

– Nyolcas – feleli.

– Az enyém hetes – mondom sietve. – Fájni fog, de szeretném, ha elfogadnád a bal cipőm. Cseréljünk. – A jobb cipőmben egy tőrt őrzök.

– Micsoda? – Úgy méreget, mintha elment volna az eszem. Talán így is van.

– Ezek lovaglócsizmák. Jobban tapadnak a kövön. Szorítani fogja a lábujjaid, de legalább nem fogsz elcsúszni, ha esni kezd.

Rhiannon kipillant az ajtón, majd a tekintete az egyre sötétebbé váló égre téved, mielőtt visszatérne hozzám.

– El akarod cserélni a csizmát?

– Csak amíg átérünk a túloldalra. – Én is kinézek. Három jelölt már megindult a hídon. Mindhárman kitárják a karjukat oldalra. – Sietnünk kell. Mindjárt mi következünk.

Rhiannon elgondolkozva összepréseli az ajkát, és végül beleegyezik, úgyhogy kicseréljük a bal cipőnket. Alig végzek a fűzőkkel, amikor a sor ismét megmozdul, és a mögöttem álló fickó deréktájt előretaszít. A következő pillanatban már a szabad levegőn vagyok.

– Indulás! Néhányunknak még a túloldalon is lesz dolga
– teszi hozzá olyan hangon, amitől közel kerülök hozzá, hogy idegbajt kapjak.

– Nem érsz annyit – suttogom, miközben igyekszem visszanyerni az egyensúlyomat. A szél simogatja a bőrömet, a nyári reggeli levegő nehéz a párától. Igazad volt a hajfonattal kapcsolatban, Mira.

A torony tetején már nincs további mennyezet; a szabad ég alatt vagyunk. A köríves létesítmény peremén a mellkasom magasságában futó kőcsipkézet egyenletesen emelkedik és süllyed. Semmi sem akadályozza a kilátást. A szakadék és a mélyben futó folyó egyszer csak nagyon, nagyon távolinak tűnik. Vajon hány szekér várakozik odalent? Öt? Hat? Ismerem a statisztikákat. Nagyjából a lovasjelöltek tizenöt százaléka odavész a hídon. A kvadráns mindegyik próbatételét – ezt is beleértve – úgy tervezték, hogy a kadét bizonyíthassa a lovaglásra való rátermettségét. Ha valaki képtelen végigmenni a keskeny, szélfútta kőépítményen, akkor egész biztos, hogy egy sárkány hátán sem tudná megőrizni az egyensúlyát – különösen nem harc közben.

Ami pedig a halálozási arányt illeti, azt hiszem, a lovasok mind úgy vélik, ennyi kockázatot érdemes vállalni a dicsőségért – de az is lehet, hogy a többségük csak túlságosan elbizakodott, és meg sem fordul a fejében, hogy lezuhanhat.

Én egyik csoportba sem tartozom.

Ismét a rosszullét környékez. Az orromon szívom be a levegőt, és szájon át lélegzek ki, ahogy Rhiannon és Dylan mögött megteszek néhány lépést előre, miközben végigfuttatom az ujjamat a finoman megmunkált kőcsipkézeten.

Három lovas várakozik a bejáratban, ami nem több, mint egy ásító lyuk a torony oldalában. Az egyikük, akinek le van szakítva az ingujja, feljegyzi a veszedelmes hídhoz érkező jelöltek nevét. A másik, akinek egy középütt húzódó keskeny sávot leszámítva tarra van borotválva a feje, utasítja Dylant, hogy készüljön. Dylan megütögeti a ruhája alatt rejtőző gyűrűt, alighanem abban bízva, hogy szerencsét hoz neki. Bízom benne, hogy így lesz.

A harmadik lovas felém fordul, mire a szívem… kihagy egy ütemet.

A magassága mellett először a szélfútta, fekete haja és a sűrű, sötét szemöldöke tűnik fel. Az állkapcsa hangsúlyos,
a bőre meleg, napbarnított és fekete borosta pettyezi. Amikor összefűzi a karját a mellkasán, az izmai úgy lüktetnek, hogy rögtön nyelnem kell egyet. És a szeme… A szeme olyan, akár az aranyfoltos ónix. Megdöbbentő, szinte már hihetetlen a kontraszt – az arcvonásai olyan kemények, mintha sziklából faragták volna, és mégis elképesztően tökéletes, mintha egy művész egy egész életen át csak ennek a szobornak szentelte volna a tehetségét, és abból az életből legalább egy esztendőt az ajkak vonalának szentelt.

Ő a leggyönyörűbb férfi, akit valaha láttam. Márpedig
a hadiiskolában elég sok férfit volt alkalmam látni.

Még a bal szemöldökét keresztülszelő, átlós sebhely is csak vonzóbbá teszi. Átkozottul vonzóvá. Pusztítóan vonzóvá. Amolyan „bajba fogsz kerülni miatta, de kit érdekel” típusú vonzóvá. Hirtelen megfeledkezem Mira figyelmeztetéséről, miszerint jobban teszem, ha nem akarok senkivel sem lefeküdni a saját évfolyamomon kívül.

– A túloldalon találkozunk! – szól vissza Dylan a válla fölött izgatott vigyorral, majd kitárt karral kilép a hídra.

– Jöhet a következő, Riorson? – kérdezi a szakadt ingujjú lovas.

Xaden Riorson?

– Készen állsz, Sorrengail? – kérdezi Rhiannon.

A fekete hajú lovas teljes alakjával felém fordul, és a szívemben rögtön olyan vihar kél, aminek nem szabadna ott lennie. A bal csuklóján neki is a felkelésre emlékeztető, kacskaringós ereklye villan fel, amely végighúzódik a karján, majd eltűnik az uniformisa alatt, hogy aztán ismét előbukkanjon a gallérjánál, és egy utolsó csavarmenetet követően az állánál érjen véget.

– Francba – suttogom, mire a szeme összeszűkül, mintha még a biztonságosan befont hajam fonatait cibáló szélen keresztül is hallaná, amit mondtam.

– Sorrengail? – felém lép, mire felnézek… Úgy értem, igazán felnézek.

Szentséges egek, még a szegycsontjáig sem érek fel. Igazán tekintélyt parancsoló jelenség. Legalább százkilencven centi lehet.

Pontosan úgy érzem magam, amilyennek Mira nevezett – törékeny –, de azért bólintok, mire a szemében játszó izzó ónixfény egyszer csak hideg, leplezetlen gyűlöletté alakul át. Szinte már érzem a megvetést, amely úgy párolog belőle, mint valami keserű kölni.

– Violet? – kérdezi Rhiannon.

– Te vagy Sorrengail tábornok legfiatalabb gyereke. – Hangja mély és vádló.

– Te pedig Fen Riorson fia – riposztolok, miközben a felismerés szép lassan a csontjaimba fészkeli magát. Felszegem az állam, és megpróbálom a testemben lévő összes izmocskát megacélozni, hogy ne kezdjek el remegni.

Abban a pillanatban meg akar majd ölni, amikor rájön, hogy ki vagy. Mira szavai ott visszhangoznak bennem, és félelem szorítja össze a torkomat. Ezek szerint ennyi volt, és mindjárt lehajít a Mellvédről. Még csak esélyt sem kapok rá, hogy végigmenjek a hídon. Pontosan úgy fogok meghalni, amilyennek anyám nevezett mindig – gyengén.

Xaden mély levegőt vesz, és az állkapcsában lévő izmok még egyszer megfeszülnek. Aztán még egyszer.

– Anyád elfogta az apámat, és felügyelte a kivégzését.

Várjunk csak. Ez azt hiszi, hogy csak neki van oka gyűlölni? Egyszer csak elönt a harag.

– Az apád pedig megölte a bátyámat. Azt hiszem, kvittek vagyunk.

– Aligha. – A tekintete úgy pásztáz végig, mintha minden egyes részletet magába akarna fogadni. Vagy mintha a gyengeség jeleit keresné. – A nővéred sárkánylovas. Gondolom, ez a magyarázat a bőrre.

– Gondolom. – Állom a pillantását, mintha ezzel a teljesítményemmel nyerhetnék bebocsátást a kvadránsba, nem pedig azzal, hogy sértetlenül végigmegyek a mögötte kezdődő hídon. Bárhogyan is, de át fogok menni. Nem hagyom, hogy Mira mindkét testvérét elveszítse.

A keze ökölbe szorul.

Várom, hogy megüssön. Lehet, hogy valóban le fog hajítani innen, de legalább megnehezíthetem a dolgát.

– Minden rendben? – kérdezi Rhiannon, miközben a tekintete Xaden és köztem vándorol.

Xaden felé fordul.

– Ti barátok vagytok?

– Csak a lépcsőn találkoztunk – feleli Rhiannon.

Xaden lepillant, észreveszi az össze nem illő cipőnket, és felvonja a szemöldökét. Aztán a keze ellazul.

– Érdekes.

– Meg fogsz ölni? – kérdezem, valamivel még feljebb emelve az állam.

A tekintetünk ismét egymásba fonódik, ahogy az ég megnyílik fölöttünk, és rögtön hatalmas cseppekben hullani kezd az eső. Pillanatok alatt csuromvizes lesz a hajam, a ruhám, nem is beszélve arról, hogy a kövezet is rendkívül csúszóssá válik.

Ekkor sikoly hasít keresztül a levegőn. Rhiannon és én egyszerre fordulunk a hang felé, és még éppen látjuk, ahogy Dylan elcsúszik.

Elakad a lélegzetem, és a szívem egészen a torkomig ugrik fel.

Úgy tűnik, hogy Dylan meg tud kapaszkodni. Két kézzel csimpaszkodik a kőhídba, miközben a lába a szakadék fölött kalimpál, keresve a talajt, ami azonban sehol sincs.

– Húzd fel magad, Dylan! – kiáltja Rhiannon.

– Istenem! – A szám elé kapom a kezem, amikor Dylan elveszti a fogást a nedves kövön, zuhanni kezd, és kikerül a látóterünkből. A szél és az eső elfojtja a hangját, így azt sem halljuk, ahogy megérkezik a völgybe. Ahogyan az én fojtott kiáltásom sem hallatszik.

Xaden egy másodpercre sem veszi le a tekintetét rólam. Amikor elborzadva visszafordulok felé, nem tudom értelmezni a pillantását.

– Miért pazarolnám az erőmet arra, hogy megöljelek, ha a híd úgyis megteszi helyettem? – Ívelt ajka gonosz mosolyra húzódik. – Te következel.

„Létezik egy közkeletű félreértés a Lovasok Kvadránsával kapcsolatban, miszerint vagy te ölsz, vagy téged ölnek meg. Valójában a lovasoknak korántsem az a célja, hogy meggyilkolják a többi kadétot, hacsak abban az esztendőben nincsenek híján a sárkányoknak, ami miatt minden új kadét fenyegetést jelenthet a szárnyukra. Ilyenkor a dolgok kétségkívül… érdekessé válhatnak.”

– Afendra őrnagy, Útmutató a Lovasok Kvadránsához (nem hitelesített változat)

MÁSODIK FEJEZET

Nem ma fogok meghalni.

A szavak a mantráim, ezeket ismételgetem miközben Rhiannon megadja a nevét a lovasnak, aki a Mellvéd bejáratánál számlál minket. A Xaden tekintetében lángoló gyűlölet szinte már éget, és habár az eső minden egyes széllökéssel az arcomba vágódik, ez sem segít enyhíteni a forróságot – sem pedig azt a reszketést, amely most végigfut a gerincemen.

Dylan meghalt. Egy név csupán, egy újabb sírkő a Basgiathhoz vezető utakat szegélyező temetők egyikében. Újabb figyelmeztetés a becsvágyó jelölteknek, akik inkább kockáztatják az életüket a lovasoknál, semmint egy másik kvadráns biztonságát válasszák. Most már értem – megértettem, miért figyelmeztetett Mira, hogy ne akarjak barátokat szerezni magamnak.

Rhiannon megragadja a torony nyílásának két oldalát, majd a válla fölött még egyszer hátrapillant.

– A túloldalon várlak – kiáltja a viharon keresztül. A szemében tükröződő félelem akár a sajátom is lehetne.

Kilép a keskeny kőhídra, és megkezdi a gyaloglást. Habár tudom, hogy ma már aligha ér rá, azért néma csendben küldök egy fohászt Zihnalnak, a szerencse istenének.

– Név? – kérdezi a lovas, miközben a társa egy köpenyt tart a tekercs fölé, kevés sikerrel próbálva azt szárazon tartani az esőtől.

– Violet Sorrengail – válaszolom, miközben villám hasít keresztül az égen valahol a fejem fölött; különös, de valamiért megnyugtatónak találom a hangját. Mindig is szerettem a viharos éjszakákat, amikor a szél és az eső rázta az erőd ablakait, egyszerre bevilágítva és különös árnyakkal megfestve a könyveket, amelyekkel körbevettem magam
– igaz, ez a mostani özönvíz könnyen az életembe kerülhet. A tekercsre pillantva látom, hogy Dylan és Rhiannon neve máris elmosódott, ahol a víz összekeveredett a tintával.
Ez az egyetlen alkalom, hogy Dylan nevét bárhová is leírják, mielőtt még egyszer utoljára felvésnék a sírkövére. A Mellvéd túlsó oldalán van egy másik tekercs, ahol az írnokok régi kedvtelésüknek eleget téve felírhatják az elhalálozottak statisztikáit. Egy másik életben talán én lehettem volna az, aki feljegyzi ezeket az adatokat, hogy megőrizze azokat
a történelem számára.

– Sorrengail? – A lovas felpillant, és felvonja a szemöldökét meglepetésében. – Mint Sorrengail tábornok?

– Igen. – A fenébe is, ez már most kezd unalmassá válni, pedig tudom, hogy ennél csak rosszabb lesz. Úgysem kerülhetem el, hogy az anyámhoz hasonlítsanak, úgy biztosan nem, hogy ő a parancsnok. És, ami még rosszabb, valószínűleg mindenki azt hiszi rólam, hogy ugyanolyan tehetséges lovasnak születtem, mint Mira, vagy zseniális stratégának, mint amilyen Brennan volt. De az is lehet, hogy elég egy pillantást vetniük rám, és rögtön látják, hogy szemernyit sem hasonlítok egyikükre sem – akkor aztán szabad préda lennék.

Fél kézzel megkapaszkodom a torony peremében, és még egyszer végigfuttatom az ujjaimat a kőcsipkén. Még mindig meleg a reggeli napsütéstől, noha az eső gyors ütemben lehűti; a felület sima, de nincs rajta moha vagy bármi egyéb, ami még csúszósabbá tehetné.

Valamivel előttem Rhiannon a karját széttárva halad előre. Az út negyedénél járhat, és minél tovább jut, annál inkább belevész az alakja az eső keltette ködbe.

– Azt hittem, csak egy lánya van – mondja a másik lovas, majd valamivel szorosabbra húzza magán a köpenyét, amikor egy újabb szélfuvallat ér el bennünket. Ha még úgy is ennyire erős a szél idefent, hogy derékmagasságig az erőd falától védve vagyunk, akkor a hídon sokkal rosszabb lesz a helyzet.

– Ezt már másoktól is hallottam. – Belégzés orron át, kilégzés szájon át. Kényszerítem magam, hogy lelassítsam a lélegzetvételemet, és lecsillapítsam a még mindig szélsebesen zakatoló szívverésemet. Ha bepánikolok, meghalok. Ha elcsúszom, meghalok. Ha… Ó, a francba az egésszel. Most már úgysem tudok jobban felkészülni.

Megteszem az első lépést, és még egyszer megkapaszkodom a kőfalban, amikor egy újabb szélfuvallat ér el, és nekivág a torony oldalának.

– És szerinted képes lennél megülni egy sárkányt? – gúnyolódik a mögöttem érkező seggfej. – Ezt nevezem egyensúlyérzéknek, Sorrengail. Bármelyik szárnyban is végzed majd, őszintén sajnálni fogom a többieket.

Visszanyerem az egyensúlyomat, és meghúzom a hátizsákom szíját.

– Név? – kérdezi a lovas ismét, de tudom, hogy már nem hozzám beszél.

– Jack Barlowe – érkezik a felelet. – Jegyezd meg ezt a nevet. Egy szép napon szárnyvezér leszek. – A hangja szinte bűzlik a beképzeltségtől.

– Jobban teszed, ha elindulsz, Sorrengail – utasít Xaden.

Hátrapillantok a vállam fölött, és látom, hogy megint rám szegezi a pillantását.

– Hacsak nincs szükséged egy kis ösztönzésre – jegyzi meg Jack, majd felemelt kézzel előreszökken. A rohadt életbe, ez le akar lökni!

A félelem szétárad az ereimben, ahogy megteszem az első lépést, hátrahagyva a torony biztonságát. A hídon vagyok. Most már nincs visszaút.

A szívem olyan hevesen kalapál, mintha dobok lüktetését hallanám a fülemben.

Csak figyelj az előtted lévő kövekre, és ne nézz le. Mira tanácsa visszhangzik a fejemben, de nehéz megfogadni, ha egyszer mindegyik lépésről tudom, hogy könnyen az utolsó lehet. Kitárom a karjaim, hogy könnyebben megtaláljam az egyensúlyt, majd elindulok azokkal az apró, kimért léptekkel, amelyeket még Gillstead őrnagy mellett gyakoroltam az udvarban. Csakhogy a szél, az eső és a százméteres magasság miatt mindez jottányit sem hasonlít az egykori gyakorláshoz. A talpam alatti kövek helyenként egyenetlenek, és az őket összetartó habarcs úgy ütközik ki közöttük, hogy könnyű bennük elbotlani. Igyekszem az előttem lévő útra összpontosítani, és nem állandóan a csizmámat fürkészni. Az izmaim megfeszülnek, ahogy a súlypontomra figyelek, és kihúzom magam.

A fejem mintha víz alá kerülne. A pulzusom az egekben jár.

Csak nyugalom. Muszáj lesz nyugodtnak maradnom.

Nem tudok énekelni, de még csak rendesen dúdolni sem, úgyhogy ezzel a módszerrel aligha tudom elvonni a figyelmem a veszélyről – viszont tudós vagyok. És mivel semmi sem olyan megnyugtató, mint az Archívum, így aztán erre gondolok. Tények. Logika. Történelem.

Az elméd már ismeri a választ, úgyhogy csak nyugodj meg, és hagyd magad emlékezni. Ezt mondogatta Apa. Szükségem van valamire, amivel ráveszem az elmém józanabb felét, hogy ne forduljak meg, és ne induljak el vissza a torony felé.

– A Kontinens két királyságnak ad otthont, amelyek négyszáz éve harcban állnak egymással – mormolom, felidézve azokat az alapvető, egyszerű tényeket, amelyeket az írnokok próbájára való felkészülés során ismételgettem magamban. Lépésről lépésre haladok előre a hídon. – A két királyság közül Navarre, az otthonom a nagyobb, amelyhez hat tartomány tartozik. Tyrrendor, a legdélibb és legnagyobb tartomány határos a Poromiel királyságához tartozó Krovla tartománnyal.

Minden egyes szóval sikerül valamelyest rendeznem a légzésemet és a szívverésemet. Mintha már kevésbé szédülnék.

– Keletre fekszik Poromiel további két tartománya, Braevick és Cygnisen. Ezen az oldalon az Esben-hegység alkotja a két királyság közti természetes határvonalat.
– Áthaladok a féltávot jelző festett vonal felett. Most járok a híd legmagasabb pontján, de nem szabad erre gondolnom.
Ne nézz le. – Krovlán, vagyis az ellenséges vidékeken túl terülnek el a távoli Puszták, a sivatag…

Újabb villámcsapás hasít keresztül az égen, és egy széllökés oldalba kap, mire önkéntelenül is hadonászni kezdek.

– Francba!

A testem az erős szél hatására oldalra penderül, úgyhogy muszáj egy kissé lehajolnom. A perembe kapaszkodom, de igyekszem továbbra is állva maradni, miközben olyan kicsire húzom össze magam, amennyire csak tudom. A gyomrom lesüllyed, a tüdőm veszettül sípol, és érzem, hogy pillanatokon belül eluralkodik rajtam a pánik.

– Tyrrendor volt az utolsó a határtartományok közül, amely csatlakozott a szövetséghez, és hűséget esküdött Reginald királynak – kiáltom az üvöltő szélbe, és közben kényszerítem magam, hogy gondolatban eltávolodjak a bénító rettegés nagyon is lehetséges veszélyétől. – Szintén ez volt az egyetlen tartomány, amely hatszázhuszonhét évvel később megkísérelt elszakadni Navarre-tól, ami idővel védtelenné tette volna a királyságot a külső támadásokkal szemben.

Rhiannon még mindig előttem van, úgy becsülöm, a táv háromnegyedénél járhat. Remek. Megérdemli, hogy sikerrel járjon.

– Poromiel királysága többnyire művelésre alkalmas földekből és lápvidékekből áll. Kivételes minőségű szőtteseiről, végtelen búzamezőiről és különleges, a kisebb varázslatokat felerősíteni képes drágaköveiről híres. – Csak egy rövid pillantást vetek a fölém tornyosuló, sötét fellegekre, majd folytatom az utamat előre. Egyik lépés következik a másik után. – Poromielhez képest Navarre hegyvidékes térségeire az ércbányászat jellemző, azonkívül a keleti erdőségekben bőségesen zajlik a fakitermelés, és rengeteg az őz és a jávorszarvas.

A következő lépésemmel véletlenül kirúgok némi habarcsot a helyéről, és meg kell állnom, amíg vissza tudom nyerni az egyensúlyomat. Nyelek egyet, majd próbát teszek, a teljes súlyommal ránehezedek az útra mielőtt ismét mozgásba lendülnék.

– A több mint kétszáz éve aláírt Ressoni Kereskedelmi egyezmény értelmében Navarre évente négy alkalommal húst és faanyagot ad Poromielnek ruháért és terményért cserébe a Krovla és Tyrrendor között fekvő athebyne-i határőrállomáson.

Innen már látszik a Lovasok Kvadránsa. A fellegvár hatalmas kőalapzata a hegy aljától egészen az erődig ér fel, és tisztában vagyok vele, hogy amennyiben el tudok odáig jutni, az fogja az utam végét jelenteni. A vállamat borító bőrszövettel igyekszem letörölni az arcomról az esővizet, és hátrapillantok, hogy megnézzem, hol lehet Jack.

Az út negyedénél jár, és zömök alakja mozdulatlannak tűnik – mintha várna valamire. Úgy tűnik, a szél nem tudja kizökkenteni az egyensúlyából; szerencsés a rohadék. Megesküdnék rá, hogy még a távolból is vigyorog, de persze lehet, hogy csak a szemembe csorgó eső tréfál meg.

Nem szabad megállnom. Csak akkor láthatom meg a következő napfelkeltét, ha megpróbálok továbbmenni. Nem hagyhatom, hogy a félelem gúzsba kösse a tagjaimat. Megfeszítem az izmokat a lábamban, majd lassan kihúzom magam.

Karokat oldalra. Indulj.

A lehető legmesszebb kell jutnom, mielőtt még rám rontana egy újabb széllökés.

Még egyszer hátrapillantok, hogy megnézzem, merre jár Jack, és a következő pillanatban meghűl a vér az ereimben.

Háttal áll nekem, és szembefordul a következő jelölttel, aki veszélyesen imbolyogva közeledik felé. Amikor közelebb ér hozzá, Jack megragadja a langaléta fiút a túlságosan megpakolt hátizsákja szíjánál, én pedig elborzadva nézem végig, ahogy lehajítja a hídról, mintha csak egy zsák liszt volna.

Még hallom a sikolyát, aztán eltűnik.

A rohadt életbe.

– Te leszel a következő, Sorrengail! – üvölti Jack. A mélység felől ismét felé fordulok, és látom, hogy egyenesen rám mutat, miközben a szája sunyi mosolyra húzódik. Ezután elindul felém, és a kettőnk közti távolság máris ijesztő sebességgel csökkenni kezd.

Indulj. Most azonnal.

– Tyrrendor a Kontinens délnyugati részén terül el – folytatom, miközben egyenletes, riadt léptekkel haladok tovább a csúszós, keskeny úton. A bal lábam minden alkalommal megcsúszik egy kissé. – Ami a domborzati viszonyokat illeti, a zord hegyvidéket nyugatról a Smaragd-tenger, délről pedig a Sarki-tenger határolja, amelyeknek köszönhetően Tyrrendor gyakorlatilag megközelíthetetlen. Habár földrajzilag a természetes védvonalat alkotó Dralor-sziklák…

Újabb széllökés penderít ki az egyensúlyomból, és ismét megcsúszom. A szívem megugrik, ahogy a híd kövezete egyszer csak sebesen közeledni kezd felém. Elvágódok, a térdem durván a kőnek ütközik, és felnyögök a fájdalomtól, ahogy ismét négykézláb találom magam. A kezem kétségbeesve keresi a kapaszkodót, miközben a bal lábam félig már lelóg erről a pokolbéli hídról. Jack egyre közelebb ér hozzám.

Ekkor elkövetem a gyomorszorító hibát, és a mélybe pillantok.

Víz csordogál az orromról és az államról, és folyik le az alattam lévő kövezetre, majd onnan tovább a völgybe, hogy belezuhanjon a közel száz méteres mélységben hömpölygő folyóba. Megpróbálom lenyelni a torkomban képződő gombócot, és igyekszem erőt venni magamon.

Nem ma fogok meghalni.

Két kézzel megragadom a kőhíd peremét, és óvatosan egyensúlyozva felhúzom a bal lábamat. A sarkam végül rátalál egy pontra, ahol meg tudok állni. Nincs annyi tény és ismeret a világon, ami segíthetne rendezni a gondolataimat. Nem tehetek mást, mint hogy a jobb lábamat is irányba állítom, azt, amelyikkel már jobban megy a talajfogás, ám elég egyetlen rossz lépés, és rögtön kiderül, hogy milyen fagyos az alattam zúgó folyó.

A becsapódás pillanatában meghalnál.

– Elkaplak, Sorrengail! – hallom a hátam mögül.

Csak remélni tudom, hogy a csizmám nem csúszik ki alólam, ahogy újra feltápászkodom. Ha leesem, rendben, az én hibám. De azt mégsem fogom hagyni, hogy ez a seggfej végezzen velem. Hát persze, sokkal jobb, ha átjutok a túloldalra, ahol a többi gyilkos vár rám. Nem mintha a kvadránsban mindenki meg akarna ölni. Valószínűleg csak azoktól a kadétoktól van félnivalóm, akik úgy vélik, hogy kockázatot jelentek a szárnyra. Nem véletlen, hogy a lovasok tisztelik az erőt. Egy osztag, egy szárny csak annyira lehet eredményes, amennyire a benne lévő leggyengébb láncszem engedi, és ha az a láncszem eltörik, azzal mindenkit veszélybe sodor.

Jack vagy azt hiszi, hogy én vagyok ez a láncszem, vagy egyszerűen csak egy idegbeteg rohadék, aki élvezi a gyilkolást. Az is lehet, hogy mindkettő. Bárhogyan is, de gyorsabbnak kell lennem.

Kitárom a karom, és igyekszem az út végére összpontosítani, a fellegvár udvarára, ahová Rhiannon ebben a pillanatban lép ki. Az eső ellenére megszaporázom a lépteimet. Próbálok minden izmomra odafigyelni, stabilan tartani a súlypontomat, és most az egyszer hálás vagyok érte, hogy alacsonyabb vagyok az átlagnál.

– Zuhanás közben végig sikoltozni fogsz? – gúnyolódik Jack. Még mindig üvöltve beszél, és a hangja most közelebbről szól. A kettőnk közt lévő távolság rohamosan csökken.

Nincs helye a félelemnek, úgyhogy ellököm magamtól, és bezárom valahova a tudatom egyik eldugott szegletébe. Már látom a híd végét, és látom a fellegvár bejáratában várakozó lovasokat.

– Kizárt, hogy olyasvalaki kiállja ezt a próbát, aki még egy teli hátizsákot sem tud elcipelni. Reménytelen vagy, Sorrengail – folytatja Jack még közelebbről, de ezúttal nem fecsérlem arra az időmet, hogy még egyszer hátrapillantsak, és meggyőződjek róla, hol is jár pontosan. – Nem gondolod, hogy mindenkinek jobb volna, ha inkább még most elintéznélek? Sokkal kíméletesebb, mint hagyni, hogy a sárkányok martalékává legyél. Szép lassan rágnák le a lábadat, amíg még életben vagy. Ugyan már – folytatja hízelkedve –, igazán örömömre szolgálna, ha kisegíthetnélek.

– Képzelem, te rohadék – mormolom magam elé. Már csak alig egy tucat lépés választhat el a fellegvár irdatlan falaitól. A bal lábam megcsúszik, egy pillanatra elveszítem az egyensúlyomat, de csak egy szívdobbanásnyi időt veszítek, és képes vagyok továbbmenni. Az erőd baljósan magasodik az irdatlan vastagságú falak mögött. Az L-alakú képződményt egyenesen a hegyoldalba vájták, és úgy alakították ki, hogy – nyilvánvaló okokból – kibírja a tüzet. Az udvart körbevevő falak vagy három méter szélesek és legalább ugyanilyen magasak, és mindössze egyetlen helyen lehet bejutni – pontosan ott, ahová most igyekszem. Már. Majdnem. Ott. Vagyok.

A megkönnyebbüléstől könnyek tolulnak a szemembe, ahogy két oldalt immár kő vesz körül.

– Gondolod, hogy odabent biztonságban vagy? – Jack hangja egyre durvább… És egyre közelebbről szól.

Miután kétoldalt már biztonságot jelentő falak magasodnak mellettem, az utolsó métereket futva teszem meg.
A szívem zakatol, ahogy az adrenalin csúcssebességgel dübörög a tagjaimban, és jól hallom, hogy Jack léptei egyre közelebb érnek. Előreszökken, és megpróbálja megragadni a táskámat, de elvéti – helyette a keze a csípőmhöz ütközik épp abban a pillanatban, hogy elérjük a túloldalt. Én is előreszökkenek, és az utolsó fél métert egyetlen ugrással hidalom át. Bent vagyok az udvaron, ahol két lovas várakozik.

Jack felüvölt dühében, és hangja satuként szorítja össze
a mellkasomat.

Megpördülök, és kirántom az egyik tőrt a hüvelyéből, ahogy Jack megtorpan fölöttem. A légzése szaggatott, a képe vörös az erőlködéstől. Összeszűkült, jeges tekintetében gyilkos vágy tombol, ahogy lepillant rám… és észreveszi
a pengémet, amelyet egyenesen a golyóinak szegezek.

– Azt. Hiszem. Itt. Már. Biztonságban. Vagyok – lihegem, miközben az izmaim továbbra is reszketnek, de legalább
a tőrt biztos kézzel tartom.

– Valóban? – Jack is reszket a haragtól. Szőke szemöldöke kék szeme fölé borul, hatalmas alakjával pedig mintha mindenestül beburkolna. De bármilyen fenyegető is, nem lép közelebb.

– Törvénybe ütközik. Hogy egy lovas másik lovast bántson. Amíg a kvadráns alakzatában vannak. Egy magasabb rangú kadét társaságában – idézem a Kódexből, továbbra is zakatoló szívvel. – Az ilyesmi aláásná a szárny működését. Tekintve, hogy hányan állnak mögöttünk, azt hiszem, joggal beszélhetünk alakzatról. Hármas cikkely…

– Rohadtul nem érdekel! – Ezzel tesz egy lépést előre, de én nem tágítok, és a tőröm átvágja a bőrnadrágja első rétegét.

– Azt javaslom, gondold át még egyszer. – Kissé változtatok a tartásomon. – Előfordulhat, hogy megcsúszik a kezem.

– Név? – kérdezi a mellettem lévő női lovas olyan álmatagon, mintha ez a kis közjáték volna a legunalmasabb, amit aznap látott. Csak egy tizedmásodpercre pillantok felé. Fél kézzel a füle mögé sodorja állig érő, tűzvörös hajzuhatagát, a másikkal pedig a tekercset tartja, és közben figyeli, hogy mire jutunk egymással. A köpenye vállába varrt három ezüstszínű, négyágú csillag elárulja, hogy harmadéves.

– Elég kisnövésűnek tűnsz ahhoz, hogy lovas legyél, mindenesetre úgy látom, átjutottál.

– Violet Sorrengail – felelem, de továbbra is száz százalékban Jackre koncentrálok. Az esőcseppek rendületlenül hullnak alá a szemöldökéről. – És mielőtt még megkérdezed, igen, az a Sorrengail.

– Ezt a manővert látva nem is meglepetés – jegyzi meg a lány, egy olyan tollat tartva a tekercs fölött, amilyet Anya is használ.

Könnyen lehet, hogy ez a legkomolyabb bók, amit valaha kaptam.

– És mi a te neved? – kérdezi újra. Minden valószínűség szerint a kérdés címzettje Jack, de túlságosan elfoglalt vagyok ahhoz, hogy ismét felé pillantsak.

– Jack Barlowe. – Ezúttal nyoma sincs a sunyi kis mosolynak, és nem gúnyolódik tovább arról, hogy milyen élvezettel fog megölni. Nincs benne más, csak színtiszta rosszindulat és bosszúvágy.

Rossz előérzetem támad.

– Nos, Jack – szólal meg a férfi lovas a jobbomon, miközben végigsimít sötét kecskeszakállán. Ő nem visel köpenyt, és a kopott bőrzekéjébe varrt foltok hamar magukba szívják az esővizet. – Úgy látom, Sorrengail kadét rendesen elkapta a golyóidat. Azonkívül igaza van. Az alakzatban lévő lovasok között semmiről nem lehet szó a tiszteleten kívül.
Ha meg akarod ölni, akkor a küzdőtéren vagy a szabadidődben próbálkozz. Már amennyiben engedi, hogy legyere a hídról. Jelenleg ugyanis még nem jutottál át, vagyis még nem vagy kadét. Ő viszont igen.

– És ha úgy döntök, hogy abban a pillanatban kitekerem a nyakát, hogy lelépek innen? – hörög Jack, és közben úgy villódzik a szeme, hogy az meggyőz: valóban képes lenne rá.

– Akkor idő előtt meg fogsz ismerkedni a sárkányokkal
– válaszolja a vörös hajú nő közömbös hangon. – Errefelé nem várjuk meg a tárgyalást, csak kivégezzük, akit kell.

– Mi legyen, Sorrengail? – kérdezi a férfi. – Szeretnéd, hogy Jackből eunuch legyen?

A francba. Tényleg, mi legyen? Mégsem ölhetem meg, ilyen szögből biztosan nem, és ha lenyisszantom a golyóit, csak még jobban fog gyűlölni, mint eddig – már amennyiben ez lehetséges.

– Követni fogod a szabályokat? – kérdezem Jacktől. Zúg a fejem, és átkozottul nehéznek érzem a saját karomat, de továbbra is a célra szegezem a fegyvert.

– Úgy látszik, nincs választásom. – A szája sarkában ismét megjelenik az a fertelmes vigyor, de a tartása ellazul, ahogy nyitott tenyérrel kinyújtja a karját.

Leengedem a tőrömet, de továbbra is készenlétben vagyok, ahogy félreállok, és a tekercset tartó vörös hajúhoz lépek.

Jack is belép az udvar területére, és a válla az enyémhez ütközik, ahogy elhalad mellettem. Mielőtt eltűnne, még egyszer közel hajol:

– Halott vagy, Sorrengail, és én leszek az, aki végez veled.

„A kék sárkányok a kivételes Gormfaileas-vérvonalból erednek. A hatalmas termetű fajta elsősorban a könyörtelenségéről ismert. Különösen igaz ez a ritka Kék Tőrfarkra, amely
a farka végén lévő tüskékkel egyetlen csapással képes kizsigerelni az ellenséget.”

– Kaori professzor, Útmutató a sárkányok fajtáihoz

HARMADIK FEJEZET

Ha Jack valóban meg akar ölni, akkor ki kell várnia a sorát. És erős a gyanúm, hogy Xaden Riorson meg fogja előzni.

– Lehet, de nem ma – felelem, továbbra is stabilan tartva a tőrömet, és valahogy képes vagyok nem beleremegni, ahogy fölém hajol, és alaposan beszívja a levegőt. A rohadt életbe, úgy szagolgat, mint egy átkozott kutya. Aztán felhorkan, majd eltűnik a fellegvár tekintélyes udvarán összegyűlt ünneplő kadétok és lovasok sűrűjében.

Még korán van, talán kilenc óra lehet, de már látom, hogy nincsenek annyian, ahányan előttem várakoztak a sorban.
A bőröltözék gyakoriságából kiindulva a másod- és harmadévesek is kijöttek, hogy megnézzék maguknak az újoncokat.

Az eső időközben szemerkéléssé szelídült, mintha eleve csak azért zendített volna rá, hogy még nehezebbé tegye életem egyébként is legnehezebb próbatételét… Mindenesetre sikerült.

Életben maradtam.

Megcsináltam.

Minden porcikámban remegni kezdek, és egyszer csak fájdalmas lüktetés kezdődik a bal térdemben, amivel a kőnek ütköztem. Megteszek egy lépést, de máris úgy érzem, hogy nem leszek képes többre. Be kell kötöznöm, mielőtt más
is észrevenné.

– Azt hiszem, szereztél magadnak egy ellenséget – jegyzi meg a vörös hajú egy laza mozdulattal átvetve a nyílpuskáját az egyik válláról a másikra. Hamiskás tekintettel pillant rám a mogyoróbarna szemével, majd tetőtől talpig végigmér.
– A helyedben gyakran néznék a hátam mögé.

Bólintok. Az ilyen alakok közelében, mint Jack, valóban indokolt, hogy gyakran pillantsak a hátam mögé. És egyáltalán bárhová, ahová elrejtőzhet.

Éppen megérkezik a következő jelölt is a kőhídról, amikor valaki hátulról megragad, és maga felé fordít.

Már emelném a tőröm, amikor ráébredek, hogy Rhiannon az.

– Megcsináltuk! – mondja egy vigyor kíséretében, és megszorítja a vállamat.

– Megcsináltuk – felelem kényszeredett mosollyal. A combom reszket ugyan, de valahogy sikerül visszacsúsztatnom a tőrt a hüvelyébe. Most, hogy itt vagyunk, és mindketten kadétok lettünk – vajon megbízhatok benne?

– Nem is tudom, hogy háláljam meg – mondja. – Legalább háromszor leestem volna, ha te nem segítesz. Igazad volt.
Az a cipőtalp rohadtul csúszik. Láttad ezeket az alakokat? Esküszöm, épp az imént láttam egy másodévest, akinek rózsaszínű tincsek voltak a hajában. Az egyik srácnak pedig az egész bicepszét sárkánypikkelyes tetoválások fedik.

– Úgy tűnik, az unalmas stílust meghagyják a gyalogságnak – mondom, miközben Rhiannon átkarol, és magával húz a tömeg irányába. A térdem sajog, és a fájdalom mindkét irányba, a talpam és a csípőm felé is továbbsugárzik. Bicegni kezdek, és a súlyom veszélyesen Rhiannon felé dől.

A francba.

De honnan ez a rosszullét? Miért nem marad abba a reszketés? Bármelyik pillanatban elájulhatok – kizárt, hogy képes leszek kihúzva tartani magam, ha egyszer a lábaim úgy reszketnek, mintha földrengés volna, és mellette ilyen iszonyatosan zúg a fejem.

– Ha már itt tartunk – mondja Rhiannon, miközben lepillant. – Cseréljük vissza a cipőnket. Ott egy pad…

Egy makulátlan, fekete uniformist viselő magas figura válik ki a tömegből, majd ront felénk, és habár Rhiannonnak még van ideje kitérni előle, én egyenesen a mellkasának ütközöm.

– Violet? – Erős kezek ragadják meg a könyökömet, hogy megtartsanak. Amikor összeszedem magam, felpillantok, és belenézek abba az ismerős, barna szempárba, amely most alaposan elkerekedik a meglepetéstől.

Elönt a megkönnyebbülés, és igyekszem kipréselni magamból egy mosolyt, de valószínűleg csak egy torz grimaszra futja. Magasabbnak tűnik, mint tavaly nyáron, a szakálla is új, azonkívül mintha termetesebb lenne… De lehet, hogy csak túlságosan elhomályosult a látásom. A csodálatos, könnyed mosoly, amelyről annyit fantáziáltam, meglehetősen különbözik attól a mogorva ábrázattól, amellyel most pillant rám, ráadásul minden szempontból… keményebbé vált, bár nem mondanám, hogy rosszul állna neki. Az álla vonala, a szemöldöke, de még a karján lüktető izmok is merevnek érződnek, ahogy kitapintom őket az ujjammal, miközben próbálom visszanyerni az egyensúlyomat. Ki tudja, hogyan, de Dain Aetosnak sikerült egy év leforgása alatt helyesből elképesztően vonzóvá válnia.

Engem pedig egy lépés választ el tőle, hogy kiadjam
a taccsot.

– Mi az ördögöt csinálsz itt? – kérdezi nyersen, és a tekintetében tükröződő megdöbbenés pillanatok alatt valami idegenné és halálossá alakul át. Ez már nem ugyanaz a fiú, akivel együtt nőttem fel. Nem – ő már másodéves sárkánylovas.

– Én is örülök, hogy látlak, Dain. – Enyhén szólva, de ennél nem tudok pontosabban fogalmazni, minthogy a korábbi remegésem után most minden porcikámban csillapíthatatlanul reszketek, az epe feltolul a torkomban, a szédülés pedig csak még cudarabbá teszi a rosszullétet. A térdem megadja magát.

– A fenébe, Violet – suttogja, és felsegít. Fél kezét a hátamon, a másikat a könyököm alatt tartva megtámogat, és sietős léptekkel elvonszol a tömegtől, majd besegít a falban nyíló egyik alkóvba, közel a fellegvár első védtornyához. Árnyékos, rejtett zug, ahol szerencsére van egy kemény fapad, ahová leültet, majd lehámozza rólam a hátizsákomat.

– Azt hiszem, hánynom kell.

– Hajtsd a fejed a térded közé – utasít olyan ellentmondást nem tűrő hangon, amelyhez korántsem vagyok hozzászokva tőle, mindenesetre engedelmeskedem. Körözni kezd a kezével a hátam alsó részén, miközben továbbra is igyekszem az orromon át beszívni és a számon át kifújni a levegőt.

– Az adrenalin miatt van. Várj egy percet, és elmúlik.

Ekkor lépteket hallok a kövezeten.

– Te meg ki a csuda vagy?

– Rhiannon. Violet… barátja.

A kövezetet borító kavicsokat mustrálom az össze nem illő cipőim mellett, és próbálom meggyőzni a gyomrom tartalmát arról, hogy maradjon a helyén.

– Hallgass ide, Rhiannon! – mondja Dain. – Violet jól van. És ha bárki kérdezi, mondd nekik azt, hogy csak az adrenalin dolgozik benne. Megértetted?

– Mi köze lehetne hozzá bárkinek, hogy mi van Violettel? – feleli Rhiannon legalább olyan éles hangon. – Nem mondok nekik semmit. Főleg miután neki köszönhetem, hogy átjutottam a hídon.

– Ajánlom is, hogy így legyen – figyelmezteti Dain olyan szigorúsággal, ami nehezen összeegyeztethető a hátamat masszírozó keze gyöngédségével.

– Ha már itt tartunk, esetleg megkérdezném, hogy te ki az ördög vagy – folytatja Rhiannon.

– Az egyik legrégebbi barátom – adom meg a választ.
A reszketés lassan alábbhagy, és a rosszullétem is enyhül, bár nem tudom, hogy az idő múlása vagy a testhelyzetem miatt, úgyhogy egyelőre még a térdem között lógatva hagyom a fejem, és közben hozzálátok, hogy kioldjam a bal cipőm fűzőjét.

– Vagy úgy – mondja Rhiannon.

– Azonkívül másodéves lovas, kadét – teszi hozzá Dain.

A sóder csikorog; alighanem Rhiannon hátrált egy lépést.

– Itt nem láthatnak meg, Violet, úgyhogy csak nyugodtan – mondja Dain gyöngéden.

– Tehát gyengének tartanának, ha azután rókáznék egyet, hogy túléltem a hidat és azt a seggfejt, aki le akart hajítani a szakadékba.

– Pontosan – érkezik a válasz. – Fáj valamid? – Dain aggódva végigpásztáz, mintha minden egyes négyzetcentimétert be akarna járni a tekintetével.

– Bedagadt a térdem – mondom suttogva, hiszen Dainról van szó. Dainról, akit azóta ismerek, hogy öt- és hatévesek voltunk. Dainról, akinek az apja az anyám egyik legmegbízhatóbb tanácsadója. Dainról, aki segített összeszednem magam, miután Mira csatlakozott a Lovasok Kvadránsához, és akkor is mellettem állt, amikor Brennan meghalt.

A hüvelyk- és a mutatóujja közé fogja az államat, majd lassan oldalra fordítja a fejem, hogy alaposan megvizsgálhasson.

– Ennyi? Biztos vagy benne? – A keze végigszalad az oldalamon, és megáll a bordámnál. – Te tőröket hordasz magadnál?

Rhiannon leveszi magáról a cipőmet, és megkönnyebbülten felsóhajt, ahogy a lábujjai végre kiszabadulnak a szorításból.

Bólintok.

– Hármat itt, egyet a csizmámban. – Ami nagy szerencse, különben az sem biztos, hogy most itt lennék.

Dain leengedi a kezét, és úgy méreget, mintha most látna életében először – aztán pislog egyet, és a pillanat elmúlik.

– Cseréljétek ki a csizmátokat. Röhejesen néztek ki. Violet, megbízol benne? – kérdezi, és Rhiannon irányába biccent.

Rhiannon megvárhatott volna a fellegvár biztonságában, és megpróbálhatott volna lelökni a magasból, ahogyan Jack tette – de semmi ilyesmi nem történt.

Ismét bólintok. Pontosan annyira bízom benne, amennyire ezen a helyen egy elsőéves egyáltalán megbízhat egy másik elsőévesben.

– Rendben. – Dain feláll, és Rhiannon felé fordul. Az ő csizmájában is vannak hüvelyek, és azokban az enyémekkel ellentétben tőrök is vannak. – A nevem Dain Aetos. A Második Raj vezetője vagyok. Láng Osztag, Második Szárny.

Rajvezető? Ennek hallatán felvonom a szemöldököm.
A legmagasabb rang a kvadránsban lévő kadétok esetében a szárny- és az osztagvezető. Mindkét pozícióba csak a legjobb harmadévesek kerülhetnek. A másodévesek lehetnek ugyan rajvezetők, de csak akkor, ha igazán kivételes képességekről tesznek tanúbizonyságot. A Cséplés előtt – ez az esemény, amikor a sárkányok kiválasztják azokat, akikkel kapcsolódnak – mindenkit egyszerűen csak kadétnak hívnak, majd miután megtalálják a sárkányukat, lovasok lesznek. Az emberek errefelé túl gyakran és túl korán meghalnak ahhoz, hogy érdemes volna idő előtt rangot adni nekik.

– A kőhíd próbája néhány órán belül véget ér, attól függően, hogy a jelöltek milyen gyorsan jutnak át… Vagy zuhannak le. Keresd meg a vörös hajú lányt a tekerccsel, akinél a számszeríj van, és mondd meg neki, hogy Dain Aetos téged és Violet Sorrengailt is a saját rajába helyezett. Ha kérdőre von, mondd azt, hogy tartozik nekem eggyel, miután tavaly megmentettem a Cséplés során. Hamarosan visszatérünk Violettel az udvarba.

Rhiannon rám pillant, mire bólintok.

– Indulj, mielőtt még meglátnak! – adja ki az utasítást Dain.

– Megyek – feleli Rhiannon, majd beleugrik a saját csizmájába, és olyan sietősen köti meg a fűzőjét, ahogyan én teszem a sajátommal.

– Tényleg olyan lovaglócsizmában mentél végig a hídon, ami nagyobb a méretednél? – kérdezi Dain hitetlenkedve.

– Rhiannon meghalt volna, ha nem cserélek vele. – Felállok, és elfintorodom, ahogy a térdem még egyszer tiltakozik, és kis híján újból összerogyok.

– Te pedig akkor fogsz meghalni, ha nem jutunk ki innen. – Dain felém nyújtja a kezét. – Tessék. Vissza kell mennünk a szobámba, hogy bekössük a térdedet. – Felvonja a szemöldökét. – Hacsak nem ismertél meg valamilyen csodaszerű gyógymódot az elmúlt év során, amiről még nem hallottam.

Megrázom a fejem, és megkapaszkodom a karjában.

– A francba, Violet. – Észrevétlenül közelebb húz magához, majd a szabad kezébe veszi a hátizsákomat, és odavezet a beugró végén kezdődő alagúthoz, amelyet eddig nem vettem észre. Az üstökben varázsfények ragyognak fel, ahogy elhaladunk mellettük, majd hunynak ki, miután elhagyjuk őket. – Nem szabadna itt lenned.

– Tisztában vagyok vele. – Mivel senki sem lát, megengedek magamnak egy kis bicegést.

– Az Írnokok Kvadránsában volna a helyed – folytatja méltatlankodva, miközben tovább vezet az alagútban. – Mi az ördög történt? Kérlek, csak azt ne mondd, hogy önként jelentkeztél a Lovasokhoz.

– Szerinted mégis mi történt? – kérdezem, miközben elérjük a kovácsoltvas kaput, ami a méretéből ítélve arra szolgál, hogy távol tartson egy trollt… Vagy egy sárkányt.

Dain szitkozódik.

– Az anyád műve.

– Az anyám műve – bólintok. – Hiszen mindegyik Sorrengailből lovas lett. Nem tudtad?

Elérünk egy csigalépcsőt, majd Dain vezetésével felmegyünk az első, aztán a második emeletre, és végül megállunk a harmadikon, ahol kinyit egy újabb kaput. Vas csikordul vason.

– Ez a másodévesek szintje – mondja. – Ami azt jelenti, hogy…

– Hogy nyilvánvalóan nem volna szabad itt tartózkodnom – mondom, és valamivel közelebb húzódom hozzá. – Ne aggódj, ha valaki meglát minket, majd azt mondom, hogy magával ragadott a vágy, és egy percet sem tudtam várni, hogy lerángassam rólad a nadrágot.

– Látom, még mindig nagyon okosnak hiszed magad
– hamiskás mosoly jelenik meg a szája sarkában, miközben végigmegyünk a termen.

– Talán még néhány „Ó, Dain!” sóhajt is ki tudok préselni magamból, hogy hihetőbb legyen a dolog – teszem hozzá. Ami azt illeti, egészen komolyan gondolom.

Dain felhorkan, ahogy leveti a táskámat a faajtó elé, majd anélkül, hogy megérintené a kilincset, tesz előtte egy félfordulatot a csuklójával. Hallom a zár kattanását.

– Úgy látom, új képességekre tettél szert – mondom.

Ez persze nem újdonság. Mégiscsak másodéves, és az összes lovas képes a kisebb mágiára, miután a sárkányuk úgy dönt, hogy átcsatornázza belé az energiáját… De hát mégiscsak Dainról van szó.

– Nem kell úgy meglepődnöd. – Kinyitja az ajtót, és betessékel.

A szobája meglehetősen egyszerűen van berendezve: ágy, kredenc, asztal és egy szekrény. Egyetlen személyes holmit sem látni, leszámítva néhány könyvet az asztalán. Némi elégtétellel veszem tudomásul, hogy az egyik krovlai nyelven íródott könyvet még én adtam neki tavaly nyáron. Mindig is volt érzéke a nyelvekhez. Még az ágyán lévő pokróc is egyszerű, fekete, mint a lovasok öltözéke, mintha csak abban hivatott volna segíteni, hogy még álmában se feledkezzen meg róla, miért is van itt egyáltalán. Odalépek a boltíves ablakhoz, és a színtiszta üvegen keresztül jól ki tudom venni Basgiath többi, a szakadékon túl elterülő részét.

Ugyanaz a hadiiskola, és mégis mintha egy világ választana el tőle. Két jelöltet bírok felismerni a Mellvéden, de inkább gyorsan elkapom a tekintetem, mielőtt még túlságosan is érdeklődni kezdenék a sorsuk iránt ahhoz, hogy túl fájdalmas legyen végignézni a zuhanásukat. Erre a napra már elegendő halált láttam, és rohadtul nem vágyom többre.

– Van kötszered? – kérdezi, és átnyújtja a hátizsákomat.

– Gillstead őrnagytól kaptam – felelem egy bólintás kíséretében, majd lehuppanok a makulátlanul bevetett ágy szélére, és hozzálátok, hogy feltúrjam a táskám tartalmát. Szerencsére Mira összehasonlíthatatlanul jobban pakol nálam, úgyhogy hamar megtalálom a kötést.

– Érezd otthon magad! – vigyorodik el Dain, majd az ajtónak veti a hátát, és az egyik lábát hanyagul a másik elé helyezi. – Bármennyire is ellenzem, hogy itt legyél, Violet, azért örülök, hogy látlak.

Felpillantok, és a tekintetünk találkozik egymással. A mellkasomat az egész múlt héten – vagy inkább az elmúlt hat hónapban – szorító feszültség most mintha egy másodperc alatt elillanna. Nincs más, csak mi ketten.

– Hiányoztál – mondom. Lehet, hogy ez a gyengeség jele, de nem érdekel. Dain úgyis mindent tud rólam, amit csak tudni lehet.

– Te is hiányoztál nekem – mondja halkan.

Különös figyelemmel fürkészi a mozdulataimat, és már-már tapintható… Várakozással. Talán annyi év után végre ugyanazt érezzük, már ami az egymás iránti vágyat illeti.
De az is lehet, hogy még mindig csak annak szól a megkönnyebbülése, hogy egy régi baráttal találkozhat.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha gyorsan végzel a kötözéssel.
– Az ajtó felé fordul. – Nem fogok leskelődni.

– Semmi olyasmit nem látnál, amit ne láttál volna korábban. – Megemelem a csípőm, és a bokámig leráncigálom magamról a bőrnadrágot, hogy ellenőrizzem a térdemet. Mi tagadás, elég csúnyán megduzzadt. Bárki más ütötte volna így be magát, valószínűleg megússza egy karcolással, ehhez képest nekem rögtön be kell kötöznöm, hogy a térdkalácsom ne mozduljon el a helyéről. És ha már itt tartunk, nem csak az izmaim gyengék, ugyanis az ízületeim sem tartanak megfelelően.

– Azt hiszem, nem fogunk elszökni, hogy együtt fürdőzzünk a folyóban, nem igaz? – kérdezi viccelődve. Együtt nőttünk fel. Minden egyes őrállomáson rengeteg időt töltöttünk együtt, ahová a szüleinket küldték, és bárhová is kerültünk, mindig megtaláltuk a módját, hogy találjunk egy tavat, ahol úszhatunk, és fákat, amelyeket megmászhatunk.

Valamivel a térdem fölött megszorítom a kötést, majd csavarok rajta egyet, és ugyanazzal a módszerrel rögzítem a szövetet, amire a gyógyítók tanítottak, amikor már elég idős voltam hozzá. Begyakorolt mozdulat, és akár álmomban is képes volnék rá. A művelet ismerőssége megnyugtatóan hat rám, vagy inkább megnyugtatóan hatna, ha közben nem kellene arra gondolnom, hogy rögtön egy sérüléssel kezdem a kvadránsbeli pályafutásomat.

Miután elkészülök a kötözéssel, egy kis fémkapoccsal megerősítem a szövetet, majd felállok, és visszaügyeskedem magamra a nadrágomat.

– Kész.

Dain megfordul, és végigmér.

– Valahogy… Más lettél.

– Biztosan a bőrruha miatt – vonom meg a vállamat.
– De miért? Úgy érted, valami nem stimmel? – Becsukom a hátizsákomat, majd felkapom a vállamra. Hála az égnek, a kötésnek köszönhetően már a térdem is elviselhetőbb.

– Csak… – Dain lassan megrázza a fejét, majd beleharap az alsó ajkába. – Más.

– Ugyan már, Dain Aetos. – Elvigyorodom, majd odalépek hozzá, és megragadom a kilincset. – Láttál már fürdőruhában, tunikában, de még estélyiben is. Csak nem azt akarod mondani, hogy éppen a bőrtől indulsz be?

Egy kissé elvörösödik, ahogy a keze az enyémre csusszan a kilincs fölött.

– Örülök, hogy a nyelved még mindig ugyanolyan csípős, Violet.

Kilépünk a folyosóra.

– Meglepődnél, hogy milyen sok mindenre képes vagyok a nyelvemmel. – Olyan szélesen vigyorgok, hogy szinte már fáj, és egy másodpercre teljesen megfeledkezem róla, hogy a Lovasok Kvadránsában vagyunk, és épp az imént éltem túl a Mellvédet.

A tekintetébe forróság gyűlik. Úgy tűnik, ő is megfeledkezett róla, hogy hol vagyunk. Aztán eszembe jut Mira megjegyzése arról, hogy a lovasok nem igazán szokták visszafogni magukat az erőd falai között. Végül is, nincs sok okuk rá, hogy megálljt parancsoljanak a késztetéseiknek, ha egyszer sosem lehetnek biztosak benne, hogy megérik a holnapot.

– Ki kell juttatnunk innen téged – mondja, majd megrázza a fejét. Aztán ismét előrukkol a csuklóforgatós trükkel, és a zár félrecsúszik. Kilépünk az üres folyosóra, és hamar elérjük a lépcsőt.

– Köszönöm – mondom, ahogy elindulunk lefelé. – Már sokkal jobb a térdem.

– Még mindig nehezemre esik elhinni, hogy jó ötlet volt anyád részéről a Lovasok Kvadránsába küldeni téged. – Szinte érzem lüktetni benne a haragot, ahogy ott lépked mellettem a lépcsőn. Az ő oldalán nincs korlát, de nem úgy tűnik, hogy különösebben zavarná, noha egyetlen rossz lépés, és a mélyben lelheti a halálát.

– Nekem is. Tavaly tavasszal jelentette be a döntését, hogy melyik kvadránst szánja nekem, miután már letettem az előzetes felvételi vizsgát, és meg is kezdtem a további felkészülést Gillstead őrnaggyal. – Biztosan büszke lesz rám, amikor holnap elolvassa a tekercseket, és látni fogja, hogy nem szerepelek rajtuk.

– A lépcső alján, a talajszint alatt van egy ajtó, amely egy további folyosóra nyílik. Az a folyosó elvisz a szakadék másik oldalán lévő Gyógyítók Kvadránsába – mondja, ahogy megközelítjük az első emeletet. – Odamegyünk, majd onnan átviszünk az Írnokok Kvadránsába.

– Tessék? – Éppen abban a pillanatban állok meg, ahogy megérkezem a simára csiszolt kövezetre, ő azonban folytatja az útját lefelé.

Már három lépcsőfokot is megtett, mire észreveszi, hogy nem tartok vele.

– Az Írnokok Kvadránsa – ismétli meg lassan.

Jelenleg magasabban vagyok, mint ő, úgyhogy lepillantok rá.

– Nem mehetek az Írnokok Kvadránsába, Dain.

– Tessék? – felvonja a szemöldökét.

– Anyám sosem egyezne bele – felelem, és megcsóválom a fejem.

Dain szája szólásra nyílik, majd ahelyett, hogy bármit is mondana, ökölbe szorítja a kezét.

– Ez a hely végezni fog veled, Violet. Nem maradhatsz itt. Mindenki megérti majd. Nem önként jelentkeztél. Vagyis nem igazán.

Harag kúszik végig a gerincemen, ahogy a tekintetem összeszűkül. Mit sem törődve azzal, hogy önként jelentkeztem vagy sem, felcsattanok:

– Először is, pontosan tisztában vagyok vele, hogy milyenek a kilátásaim, másodszor a jelöltek átlagosan tizenöt százaléka nem éli túl a kőhidat, én viszont itt vagyok, úgyhogy azt hiszem, máris javultak az esélyeim.

Hátrál egy lépést.

– Violet, nem vonom kétségbe, hogy komoly teljesítmény volt idáig eljutnod. Most viszont távoznod kell. Csak egyszer kell berakniuk a küzdőtérbe, hogy összeroppanj, és akkor arról még nem is beszéltünk, hogy a sárkányok megérzik, hogy te… – Megrázza a fejét.

– Megérzik, hogy én micsoda? – kérdezem éles hangon. – Gyerünk, mondd ki. Amikor megérzik, hogy kevesebbet érek, mint a többiek? Erre gondoltál?

– Hagyjuk. – Végigsimít a rövidre nyírt, halványbarna haján. – Ne adj szavakat a számba! Tudod, hogy értettem. Még akkor is, ha esetleg túléled a Cséplést, nincs rá garancia, hogy lesz olyan sárkány, aki kapcsolódna veled. Tavaly harmincnégy olyan kadétunk volt, akinek nem lett sárkánya, és akik csak ültek itt tétlenül, várva, hogy elkezdődjön az új esztendő, amikor kapnak egy második esélyt. Márpedig ők mind tökéletesen egészséges…

– Ne légy már ilyen bunkó. – A gyomrom lesüllyed. Azért, mert igaza van, még nem biztos, hogy hallani akarom…, hogy valaki egészségtelennek nevez.

– Én csak próbállak életben tartani! – kiáltja, és a hangja visszhangot ver a kőfalakon. – Ha most átviszünk az Írnokok Kvadránsába, akkor még mindig megcsinálhatod a felvételit, és aztán egy ital mellett megoszthatod a többiekkel a kalandjaidat. Ha viszont visszamegyünk oda – az udvarra vezető ajtóra mutat –, akkor már semmit sem tehetek érted. Nem foglak tudni megvédeni. Vagy legalábbis nem mindig.

– Nem is kértelek rá! – Várjunk csak… Valóban nem kértem rá? Valóban nem ezt akartam? Hát nem ezt javasolta volna Mira? – Miért mondtad Rhiannonnak, hogy tegyen a rajodba, ha közben ki akarsz csempészni a hátsó ajtón?

A mellkasomon lévő fűző egyszer csak szorosabbnak érződik. Mira után Dain az az ember, aki a legjobban ismer az egész átkozott Kontinensen, és még ő is azt gondolja, hogy nincs itt semmi keresnivalóm.

– Azért mondtam neki, hogy végre elhúzzon, és kimenthesselek innen! – Visszajön két lépcsőfokot, csökkentve a kettőnk közti távolságot, de a válla továbbra is olyan feszült marad, mint az imént. Ha az eltökéltségnek volna fizikai alakja, alighanem úgy festene, mint Dain Aetos. – Szerinted végig akarom nézni, ahogy meghal a legjobb barátom? Gondolod, szórakoztató lesz látni, hogy mit csinálnak majd veled, miután mindenki megtudja, hogy Sorrengail tábornok lánya vagy? Az, hogy magadra húzod ezt a bőrszerelést, még nem tesz lovassá, Violet. Ízekre fognak szedni, vagy ha ők nem, akkor majd a sárkányok megteszik helyettük. Te is tudod, hogy a Lovasok Kvadránsában vagy kiválóan teljesítesz, vagy meghalsz. Engedd, hogy megmentselek. – A tartása egyszer csak kienged, és a tekintetében megjelenő könyörgés hatására máris kevésbé vagyok dacos. – Kérlek.

– Nem tudsz megmenteni – suttogom. – Anya azt mondta, hogy visszatoloncol, ha bármivel próbálkozom. Vagy lovasként távozom innen, vagy koporsóban.

– Nem gondolta komolyan. – Dain megrázza a fejét. – Nem gondolhatta komolyan.

– De igen. Még Mira sem tudta lebeszélni róla.

Fürkészően végigmér, és egyszer csak megfeszül, mintha felfedezné a tekintetemben az igazságot.

– A rohadt életbe.

– Úgy bizony. A rohadt életbe. – Vállat vonok, mintha már nem is az életemről beszélgetnénk.

– Nos, rendben. – Látom, hogy igyekszik feldolgozni az új információt, és más fokozatba kapcsol. – Akkor majd találunk más megoldást. Most viszont induljunk. – Karon ragad, majd visszavezet abba az alkóvba, ahonnan eltűntünk. – Menj vissza az udvarra, és csatlakozz a többi elsőéveshez. Én majd visszamegyek, és a torony felől érkezem. Úgyis kiderül, hogy ismerjük egymást, de azért ne adjunk nekik több pletykálnivalót annál, mint ami feltétlenül szükséges.

Megszorítja a kezem, majd megfordul, és egyetlen további szó nélkül eltűnik az alagútban.

Rámarkolok a hátizsákom pántjára, és kilépek a napfénytől pettyezett udvarra. A felhők kezdenek felszakadozni, az eső pedig már sok helyen felszáradt a kövezetről, ahogy elindulok a lovasok és kadétok csoportja felé.

A tekintélyes udvar, amelyen könnyedén elférne akár ezer lovas is, épp olyan, mint amilyennek az Archívumban található térképek mutatják. A lekerekített könnycsepp formájú teret a kerek oldalon egy hatalmas, legalább három méter széles külső fal határolja, míg a többi oldalán kőből emelt csarnokok találhatóak. Tudom, hogy a hegyoldalba vájt, négyemeletes épület a tudósok számára készült, abban pedig, amelyik jobb felé található, és a szikla fölé tornyosul, a hálókörletek kaptak helyet, ahová Dain is vitt az imént. A két épületet összekapcsoló rotunda lényegében egy gyülekezőhely, egyúttal itt található az étkező és a könyvtár bejárata is. Befejezem a bámészkodást, és visszafordulok az udvar felé, hogy alaposabban is megnézzem magamnak a külső falat. A Mellvéd jobb oldalán egy kőemelvény áll, amelyen két, uniformist viselő férfi, a parancsnok és a helyettese őrködik; mindketten tetőtől talpig katonai egyenruhát hordanak, és a kitüntetéseik ragyognak a napfényben.

Beletelik néhány percbe, amíg megtalálom Rhiannont az egyre nagyobbra duzzadó tömegben. Éppen egy másik lánnyal beszélget, aki éjfekete haját ugyanolyan rövidre nyírva viseli, mint Dain.

– Hát itt vagy! – Rhiannon mosolya őszinte megkönnyebbülésről árulkodik. – Már aggódtam. Minden rendben?

– Igen. – Bólintok, majd a másik lány felé fordulok, Rhiannon pedig bemutat minket egymásnak. Tarának hívják, és az északi Morraine tartományból érkezett, a Smaragd-tenger partjairól. Ugyanolyan önbizalmat sugároz, mint Mira, és a tekintete táncol az izgatottságtól, miközben megtárgyalják Rhiannonnal, hogy gyerekkoruk óta mennyire lelkesednek a sárkányokért. Próbálok odafigyelni, de csak annyira, hogy fel tudjam idézni a részleteket, ha esetleg szövetségre kell lépnünk egymással.

Eltelik egy óra, majd még egy, legalábbis az idáig elhallatszó basgiathi harangok szerint. Aztán nagy sokára az utolsó kadétok is megjelennek az udvaron, a nyomukban három lovassal a másik őrtoronyból.

Xaden is köztük van. Nem csupán a magassága miatt tűnik ki a tömegből, de az is feltűnő, ahogy a többi lovas viselkedik körülötte – mintha csak mind halacskák volnának, akik elővigyázatosan kitérnek a nagy fehér cápa útjából. Azon tanakodom, vajon mi lehet a pecsétje, vagyis az egyedi ereje, amelyre a sárkánnyal való kapcsolódásból tett szert, és vajon összefüggésben lehet-e azzal, hogy még a harmadévesek is láthatóan sietős léptekkel félrehúzódnak előle, miközben halálos eleganciával felkapaszkodik az emelvényre. Már tízen tartózkodnak az emelvényen, és Panchek parancsnok egyszer csak ránk emeli a tekintetét.

– Azt hiszem, mindjárt kezdünk – közlöm Rhiannonnal és Tarával, akik erre az emelvény felé fordulnak. Ahogyan mindenki más is így tesz.

– Háromszázegyen éltétek túl a Mellvédet a mai napon, hogy kadétté váljatok – kezdi Panchek parancsnok a politikusokra jellemző üres mosollyal, miközben tesz egy mozdulatot felénk a kezével. Azt gyanítom, hogy ezzel a testrészével mindig is jobban tudott beszélni. – Szép munka. Hatvanheten nem voltak ilyen szerencsések.

Fejben gyorsan elvégzem a számolást. Majdnem húsz százalék. Talán az eső miatt? Vagy a szél tehet róla? Az biztos, hogy több az átlagnál. Hatvanheten meghaltak, mert nem tudtak végigmenni azon a hídon.

– Úgy hallottam, ez a pozíció csak ugródeszka a számára
– suttogja Tara. – Valójában Sorrengail posztját szeretné. Aztán Melgren tábornokét.

Melgren tábornok Navarre hadseregének főparancsnoka. A gombszemeitől minden alkalommal elfogott a reszketés, amikor anyám miatt találkoztam vele.

– Melgren tábornok? – kérdezi Rhiannon a másik oldalról.

– Abból nem eszik – felelem halkan, miközben a parancsnok üdvözöl bennünket a Lovasok Kvadránsában. – Melgren sárkánya olyan pecsétet ad a lovasának, amitől az még a befejeződése előtt látja az ütközet kimenetelét. Képzeld csak el! Senki sem tud merényletet elkövetni ellened, ha tudod, hogy éppen erre készülnek.

– Amint a Kódex mondja, most veszi kezdetét az igazi tűzpróbátok! – kiáltja Panchek annak az ötszáz főnek, aki becslésem szerint jelenleg az udvaron tartózkodik. – A feljebbvalóitok majd próbára tesznek benneteket, a társaitok vadászni fognak rátok, az ösztöneitek pedig mutatják majd az utat. Ha életben maradtok a Cséplésig, és kiválasztanak benneteket, akkor lovasokká válhattok. Aztán majd meglátjuk, hányan jutnak el a harmadik év végéig.

A statisztikák szerint nagyjából a kadétok negyede éli túl a képzést, ennek ellenére a Lovasok Kvadránsa sosincs híján a jelentkezőknek. Az udvaron lévő összes kadét úgy véli, rendelkezik azokkal a képességekkel, amelyek ahhoz kellenek, hogy az elit soraiba emelkedhessenek, és a legjobbakká váljanak, akiket csak találni Navarre-ban – egyszóval, hogy sárkánylovasok legyenek belőlük. Azon tanakodom, vajon én is el tudom-e ezt hinni magamról. Talán többre is képes lehetek a puszta túlélésnél.

– A tanítóitok majd gondoskodnak a nevelésetekről – ígéri Panchek, és a tudósok szárnyához vezető ajtóknál álló professzorokra mutat. – Rajtatok áll, hogy mennyit tanultok. – Ezután ismét felénk bök az ujjával. – Minden egységtől elvárjuk a fegyelmet, és minden kérdésben a szárnyvezetőké az utolsó szó. Ha olyan zűr támad, hogy nekem kell rendet tennem… – Lassú, alattomos mosoly jelenik meg az arcán.
– Nos, inkább nem akarjátok, hogy én tegyek rendet.

– Ennyi elég is mára. Átadlak benneteket a szárnyvezetőiteknek. A legjobb tanács, amit adhatok, hogy ne haljatok meg. – Ezzel a helyettese társaságában lesétál az emelvényről, ahol csupán a többi lovas marad.

Egy barna hajú, széles vállú, sebhelyes arcú nő lép előre. Az uniformisa vállán lévő ezüstös csipkék megcsillannak a napfényben.

– Nyra vagyok, a kvadráns rangidőse, egyúttal az Első Szárny vezetője. A rajvezetők és egységvezetők foglalják el a helyüket!

Valaki vállon taszít, ahogy átnyomakodik köztem és Rhiannon között. Mások is követik, és pillanatokon belül már ötvenen állnak előttünk alakzatba rendeződve.

– Rajok és osztagok – suttogom Rhiannonnak, ha esetleg nem katonacsaládban nőtt fel. – Három raj van minden osztagban, és három osztag mind a négy szárnyban.

– Kösz – feleli Rhiannon.

Dain a Második Szárny rajában áll, és felém fordul ugyan, de kerüli a pillantásomat.

– Első Raj! Karom Osztag! Első Szárny! – kiáltja Nyra.

Az emelvény közelében álló egyik alak felemeli a kezét.

– Kadétok, ha meghalljátok a neveteket, álljatok be az alakzatba a rajvezetőtök mögött! – adja ki az utasítást Nyra.

A vörös hajú, nyílpuskás lány előrelép, és hozzálát, hogy felolvassa a neveket a tekercsről. A kadétok egymás után válnak ki a tömegből, és csatlakoznak az alakzathoz. Megszámolom őket, és az öltözékük és fellépésük alapján mindegyikről rögtönzött értékelést készítek magamban. Úgy tűnik, mindegyik rajba tizenöt-tizenhat fő jut.

Jacket az Első Szárny Láng Osztagába hívják.

Tara a Fark Osztagba kerül, és az alakzatuk hamarosan összeáll a Második Szárnnyá.

Hálás sóhaj szakad fel belőlem, amikor megjelenik a szárnyvezető, és kiderül, hogy nem Xaden az.

Rhiannont és engem a Második Szárny Láng Osztagának Második Rajába raknak. Hamar beállunk a helyünkre, és felsorakozunk a téren. A rajunkat Dain vezeti, aki továbbra sem néz rám. Rajta kívül van egy másik, női vezetőnk is, továbbá négy lovas, akik másod- vagy harmadévesnek tűnnek, és kilenc elsőéves. Az egyik lovasnak, akinek két csillag virít az uniformisán, és rózsaszínű haja félhosszúra van vágva, a felkelésereklyéje látszik az alkarján; a minta a csuklójától egészen a könyökéig ér, ahol eltűnik az uniformisa alatt, de mielőtt követném a tekintetemmel, inkább elkapom a pillantásomat, nehogy észrevegyen.

Szép csendben kivárjuk, amíg a többi szárnyat is összehívják. A nap teljes fényével ragyog a magasban, felhevítve a bőrruhámat és égetve a bőrömet ott, ahol szabadon maradt. Mondtam neki, hogy ne tartson abban a könyvtárban. Anya reggeli szavai még mindig kísértenek, persze, ez nem olyasmi, amire fel lehetett volna készülni. Ami a napsütést illeti, nekem csak két árnyalatom van: vagy sápadt vagyok, vagy pedig leégtem.

Amikor elhangzik az újabb parancs, mindannyian az emelvény felé fordulunk. Igyekszem a tekercset tartó lányon tartani a tekintetem, de közben úgy forgatom a szemem, mintha bármelyik pillanatban árulók ronthatnának ránk. A pulzusom megemelkedik.

Xaden hideg, számító pillantással méreget a Negyedik Szárny éléről. Mintha csak azon töprengene, hogy milyen halálnem volna a megfelelő a számomra.

Felszegem az állam, mire felvonja a szemöldökét, majd mond valamit a Második Szárny vezetőjének, és az összes szárnyvezető lázas diskurálásba kezd.

– Szerinted miről beszélnek? – kérdezi suttogva Rhiannon.

– Csendet! – szisszen fel Dain.

A gerincem megfeszül. Persze, aligha várhatom, hogy az én Dainom legyen idekint, jelen körülmények között biztosan nem, de még így is fájdalmasan érint a hangja.

A szárnyvezetők végül megfordulnak, hogy szembenézzenek velünk. Xaden az ajka egyetlen rezdülésével eléri, hogy kényelmetlenül érezzem magam.

– Dain Aetos, te és a rajod helyet cseréltek Aura Beinhavennel – adja ki az utasítást Nyra.

Várjunk csak. Micsoda? Ki a fene az az Aura Beinhaven?

Dain bólint, majd felénk fordul.

– Kövessetek!

Ezzel elindul az alakzaton keresztül, mi pedig sietve a nyomába eredünk. Elhaladunk egy másik raj mellett, és megérkezünk a… a…

Még a lélegzet is megfagy bennem.

A Negyedik Szárnyba tartunk. Xaden szárnyába.

Beletelik egy percbe, talán kettőbe is, mire megtaláljuk a helyünket az új alakzatban. Emlékeztetem magam, hogy ne felejtsek el levegőt venni. Xaden arrogáns és átkozottul csinos arcán utálatos vigyor jelenik meg.

Ezek szerint ettől a pillanattól kezdve teljes mértékben az ő kegyelmén múlik minden, elvégre az ő beosztottja vagyok. Bármikor és bármiért, a legkisebb kihágásért is megbüntethet. Ha éppen úgy tartja kedve, ki is találhatja, hogy miben vétkeztem.

Nyra Xadenre pillant, miközben végez az átírással. Xaden bólint, majd előrelép, és végre megszakítja a szemkontaktust. Nehéz volna tagadni, hogy ő nyert, legalábbis az alapján, hogy a szívem úgy kalapál, mint egy versenylónak.

– Mostantól kadétok vagytok. – A hangját messzire viszi a szél az udvaron; érezhetően erőteljesebb, mint a többieké. – Nézzetek csak körbe! Azok, akik a rajotokhoz tartoznak, az egyetlenek, akik a Kódex szabályai alapján nem ölhetnek meg titeket. De csak azért, mert ők nem végezhetnek veletek, még nem lehettek biztosak benne, hogy mások nem fognak így tenni. Szeretnétek egy sárkányt? Rajta, próbáljátok meg kiérdemelni!

A többiek éljeneznek; én inkább csendben maradok.

A mai napon hatvanheten zuhantak a mélybe. Hatvanheten, köztük Dylan, akiknek a szülei vagy maguk gyűjtik be a holttestüket, vagy csak végignézik, ahogy egy egyszerű sírkő alá temetik őket. Úgyhogy nem igazán tudom rávenni magam, hogy éljenezzek.

Xaden ismét megtalál magának, és a gyomrom megugrik, mielőtt félrenézne.

– Gondolom, elég vagánynak érzitek magatokat, nem igaz, elsőévesek?

Újabb éljenzés.

– A Mellvéd után máris legyőzhetetlennek gondoljátok magatokat? – kiáltja. – Érinthetetlenek vagytok! Hamarosan az elit soraiba emelkedtek! A kevesek, a kiválasztottak közé!

Újabb éljenzés, egyre hangosabban és hangosabban.

Nem. Ez nem csak az éljenzés hangja. Ez szárnyak csapkodása. Szárnyaké, amelyek épp most szelídítik meg maguk körül a levegőt.

– Ó, istenek! – suttogja Rhiannon. – Milyen gyönyörűek.

Ekkor tanúivá leszünk a sárkányok felemelkedésének.

Az egész életemet sárkányok között töltöttem, de valójában mindig csak távolról láthattam őket. Ami nem csoda, hiszen nem túlságosan türelmesek azokkal szemben, akiket nem saját akaratukból választottak ki maguknak. Ez a nyolc teremtmény most viszont egyenesen felénk repül – mégpedig nyaktörő sebességgel.

Már éppen amikor azt hiszem, hogy elzúgnak a fejünk felett, egyszer csak zuhanórepülésbe váltanak, a hatalmas, félig fényáteresztő szárnyaikkal belecsapnak a levegőbe, majd megállnak; az általuk keltett szél olyan erejű, hogy kis híján hátraesem, ahogy leszállnak a külső, félköríves falon.
A mellüket borító pikkelyek hullámoznak, pengeéles karmaik mindkét oldalt belemarnak a kőfalba. Most már értem, hogy miért három méter vastagok ezek a falak. Ez nem akadály.
Az erődítmény fala egy átkozott kakasülő.

Öt éve élek itt, de még sosem láttam ehhez foghatót, hiszen sosem nézhettem végig, hogy miként zajlik a Sorozás Napja.

Néhány kadét felsikolt. Mindenki sárkánylovas szeretne lenni, legalábbis addig a pillanatig, amíg olyan tízméteres közelségbe nem kerül egy ilyen bestiától.

Forró gőz éri az arcomat, ahogy a közvetlenül előttem terpeszkedő tengerészkék példány kifújja a levegőt az orrlyukain keresztül. Izzó, kék szarva egyetlen elegáns, gyilkos mozdulattal a magasba emelkedik, az erőteljes karomban végződő szárny pedig még egy pillanatra felragyog, mielőtt behúzná az oldalához. A farkuk legalább olyan végzetes, ebből a szögből mindenesetre nem látom, és enélkül nem tudom megállapítani, hogy az előttem tornyosuló példány milyen fajtába tartozik.

De bármelyik is legyen, mind egyaránt halálos.

– Már megint hívhatjuk a kőműveseket – mondja Dain, ahogy a sárkányok karmai alatt egészben szakadnak ki az embernagyságú darabok a falból, hogy aztán hatalmas robajjal az udvar kövezetére hulljanak.

Három sárkányt látok a vörös különböző árnyalataiban, kettő zöld – akárcsak Teine, Mira sárkánya –, az egyik barna, mint Anyáé, egy további narancs, és itt van még előttem ez az irdatlan tengerkék színű dög. Mindannyian egyaránt hatalmasra nőttek, és hosszú árnyékokat vetnek a fellegvárra, miközben úgy pásztázzák végig az előttük reszkető kadétokat, mintha máris meghoznák róluk a végső ítéletüket.

Biztos vagyok benne, hogy ha nem volna szükségük ránk, nyomorult emberekre ahhoz, hogy kifejlesszék a kötődés során létrejövő pecsétképességeiket, és védőhálót szőjenek Navarre köré, akkor itt helyben mindannyiunkat felfalnának. Mivel azonban meg kell védeniük a Völgyet – a Basgiath mögött elterülő térséget, amelyet a sárkányok az otthonuknak tekintenek – a könyörtelen griffektől, mi pedig szívesebben maradnánk életben, így aztán létre is jött a Kontinens legvalószínűtlenebb szövetsége.

A szívem már-már azzal fenyeget, hogy kiszakad a mellkasomból, és nem tudom hibáztatni érte, mert a legszívesebben én magam is menekülőre fognám. Már a gondolat is nevetséges, hogy meg kellene ülnöm egy ilyen szörnyeteget.

Az egyik kadét kitör a Harmadik Szárnyból, és kiáltozva megcélozza a mögöttünk lévő erődöt. Minden tekintet felé fordul, ahogy a hatalmas kőkapu felé igyekszik. Innen nem tudom kivenni a boltívbe vésett szavakat, de enélkül is pontosan tudom, hogy mi van odaírva. Egy sárkány a lovasa nélkül tragédia. Egy lovas a sárkánya nélkül halott.

Ha egyszer megtörténik a kapcsolódás, a lovasok nem élhetnek a sárkányuk nélkül, a legtöbb sárkány azonban köszöni szépen, továbbra is remekül el tud lenni nélkülünk.
Ez az oka, amiért ezek a teremtmények olyan alaposan megfontolják a választásukat, nehogy aztán megaláztatásban részesüljenek, mert esetleg túlságosan gyáva lovast szemeltek ki maguknak – nem mintha egy sárkány bármikor elismerné, hogy hibázott.

A baloldalt álló vörös sárkány kitárja hatalmas pofáját, felvillantva a fogait, amelyek egyenként akkorák, mint én magam. Az állkapcsa oly könnyen szétroppanthatna, mint egy szőlőszemet. Tűz szökik ki a nyelve fölött, majd zúdul előre egyetlen, halálos nyalábban a menekülő kadét irányába.

A szerencsétlen még azelőtt egy kupac hamuvá válik, hogy elérhetné az erőd kapuját.

Hatvannyolc halott.

Érzem az arcomon a forróságot. Ha bárki más futni készülne, alighanem rá is ugyanez a sors vár, márpedig nem szeretném még egyszer végignézni ezt a jelenetet. Körülöttem többen is sikoltozni kezdenek. Összeszorítom a fogam, és igyekszem olyan néma maradni, amennyire csak lehetséges.

Két további hőhullám zúg el mellettem, az egyik a bal, a másik a jobb oldalamon.

Hetven.

A tengerkék sárkány mintha felém döntené a fejét, és egy pillanatra olyan érzésem támad, mintha keresztüllátna rajtam, és a gyomromban fészkelő félelemben, és a szívemet alattomosan szorongató kétségekben gyönyörködne. Azon sem lepődnék meg, ha még a térdemen lévő kötést is látná. Tudom, hogy hátrányból indulok, elvégre túl alacsony vagyok ahhoz, hogy felkapaszkodjak a lábán és megüljem, nem is beszélve arról, hogy egyébként is túl törékeny vagyok a sárkánylovagláshoz. Márpedig a sárkányok mindig kiszagolják a gyengeséget.

Akkor sem fogok elfutni. Nem állnék most itt, ha minden alkalommal sarkon fordultam volna, amikor valamilyen lehetetlennek tűnő akadályba ütköztem. Nem ma fogok meghalni. A szavak úgy visszhangoznak a fejemben, mint amikor nem sokkal ezelőtt a kőhídon álltam.

Erőt veszek magamon, és kihúzom magam.