Tajpeji történet
Author: Kuang, R.F.
Date: 2026-09-08
Publisher: Magnólia

R. F. KUANG

TAJPEJI
TÖRÉNET

R. F. Kuang: Taipei Story

Copyright © 2026 by R.F. Kuang

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

R. F. Kuang: Taipei Story

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2026

Fordította: Borbély Judit Bernadett

ISBN: 978 963 598 567 8 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót készítette: Whooli Chen

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Fotók: a szerző felajánlásával

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Kővári Bettina, Boncz Éva

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: kortárs, szépirodalom

Nektek, Kung-kung és Popo

A SZERZŐ JEGYZETE

ATAJPEJI TÖRTÉNET a tévedések regénye: az itt következő oldalakon majd minden találkozást félrefordítások, kommunikációs zavarok és félreértések öveznek. Különösen a diaszpóra autoritásra és autenticitásra formált igényével játszik el, valamint azzal, ahogyan Tajvant mitizálták mind az amerikai, mind a kínai hegemonikus fantáziákban. Tekintve, hogy történelme jelentős részében más nemzetek próbáltak Tajvan nevében vagy helyette beszélni, remélem, hogy könyvem ugródeszka lehet majd az olvasók számára, ha olyan szerzők tollából szeretnének Tajvanról olvasni, akik maguk is a szigetet tekintik otthonuknak. A modern tajvani történelemről és identitásról író szerzők közül ajánlom Kaori Laj (Portraits in White), Paj Hszien-jung (Taipei People), Csen Jing-csen (Exiles at Home), Vu Ming-ji (The Stolen Bicycle) és Jang Suang-ce (Taiwan Travelogue) műveit.

1

AMIKOR ODAÉRTEM A BESZÁLLÓKAPUHOZ a Logan Nemzetközi Repülőtéren, láttam, hogy rengeteg kínai amerikai diák akar felszállni a Bostonból Tajpejbe tartó gépre San Franciscó-i átszállással.

Egyiküket ismertem is. Volt néhány közös óránk, és szinte biztos voltam benne, hogy a neve vagy Joyce, vagy Jessica. A többieket most láttam először. Mégis tudtam, hogy kínai amerikaiak, úton Tajpejbe kínait tanulni, mert június első hete volt, amikor a nyári intenzív nyelvi kurzusok szoktak kezdődni, és mert mind arról beszéltek, lesz-e vajon elég idő átszállni, át kell-e esniük újabb biztonsági ellenőrzésen, és lesz-e még egy csomagellenőrzés a másik járat indulása előtt. Kínainak néztek ki, de nem kínai kínainak. Árulkodó volt a napbarnított, pirospozsgás arcuk meg a napszítta hajuk. A kínai amerikaiak mindig úgy néztek ki, mint a kínaiak meggrillezve.

Ketten közülük szemlátomást barátok voltak, de a többiek is ismerték egymást. Az egyik lány harvardos kapucnis pulcsit viselt, vagyis feltehetően ottani hallgatók voltak. Talán a Harvard Taipei Academyre tartanak, egy hasonló kurzusra, mint ahová én is fogok járni. Éppen a leginkább ételféleségeket tartalmazó bakancslistájukról trécseltek: a híres tajvani marhahúsos tésztaleves, szarvasgombás leveses gombóc az eredeti Din Tai Fung étteremben, takojaki és steakkockák a Si-lin éjszakai piacon, sült csirke a Hawker Chanban.

Ezek az ételek az én bakancslistámon is szerepeltek. Ugyanazokat az utazási blogokat olvastuk. Ugyanabba a városba tartottunk, hogy ugyanazokat a dolgokat csináljuk ugyanazokban a kis mellékutcákban. Nem kellett volna meglepődnöm ezen, mégis furcsa volt, hogy annyi hozzám hasonló diákkal ugyanaz az útvonalunk – ugyanarról a reptérről indulunk ugyanazon a napon, és ugyanazért utazzuk át a fél világot. Amikor egy órája búcsút intettem a szüleimnek, roppant felnőttnek és kalandvágyónak éreztem magam. Hiszen tíz hetet készülök eltölteni egy országban, ahol sosem jártam még, hogy újratanuljak egy nyelvet, amelyet rég elfelejtettem. Az is felnövés, hogy végre megismerem a kínai kultúrámat. Történetesen ezzel sok más diák is így volt.

Beszálltunk a gépbe. A harvardos pulcsis lány ült az előttem lévő sorban az egyik új barátjával. Álmélkodtak egy sort, hogy micsoda véletlenek vannak, és természetesen egyből nekiálltak flörtölni. A srác az MIT-re jár. A lány pedig, igen, a Harvardra. Ismeri a lány esetleg Priyát? Aki a Choate-ba jár? És a srác ismeri-e Pete-et? A filmklubos Pete-et? Aha, nahát! Kicsi a világ! A fiú utána Japánba készült: öt nap Tokióban, aztán még öt Kiotóban. A lány a Kínában élő rokonait látogatja majd meg.

– A nagyszüleim Kuangcsouban laknak – mesélte a srácnak. – Eddig nem sok időt töltöttem velük. Ha jobb lesz a kínaim, végre tényleg megismerhetem őket.

Az én családom is Kuangcsouból származik! Én is szerettem volna közelebbről megismerni a nagyszüleimet! Majdnem előrehajoltam, hogy megkopogtassam a lány vállát, és megosszam ezt vele, de belegondoltam, hogy én mit szólnék, ha megkopogtatná valaki a vállamat, aki előtte kihallgatott, és inkább csendben maradtam.

Kisült, hogy ugyanazt a kínai nyelvkönyvet használták az idei szemeszterben, és a fiú tréfás megjegyzéseket tett a tankönyv egyik szereplőjére, Vang Pengre. Vajon összejön Vang Peng Li Juval? Hát nem egy alfa-hím ez a Vang Peng? A lány nevetett, és egyszerre nagyon mély ellenszenv ébredt bennem irántuk. Ismerem a fajtájukat. Lefogadom, hogy a San Francisco-öböl környékéről jöttek. Lefogadom, úgy nőttek fel, hogy kumonra[1] vagy orosz matekra jártak. Mindenféle ázsiai amerikai csoportba beléptek az egyetemen, és elsajátították a papírkivágás meg a teaszertartás alapjait, meg kalligráfiát tanultak olyan speciális lapokon, amelyek víz hatására feketére váltanak, hogy száradás után eltűnjenek a bizonytalan ecsetvonásaik. Sírtak az Ang Lee-filmeken, és úgy tettek, mintha értenék Wong Kar-wai filmjeit. A Valentin-napi üdvözlőlapok után szabadon holdújévkor piros szerencsehozó borítékokat osztogattak a barátaiknak, tele cuki üzenetekkel. Túlárazott ázsiai delikáteszekben vásárolták az állott holdsüteményt az őszközépünnepre annak bizonyságául, hogy tartják a régi hagyományokat. Fogadni mernék, hogy szelfiztek is a holdsüteményekkel, aztán posztolták a fotókat az Instagramra, és a Google Fordítóból másolták be hozzá a képaláírást: 中秋節快樂!

Amint beindult a repülőgép motorja, már nehezebben tudtam követni a társalgásukat. Szerettem volna hallani őket kínaiul beszélni, hogy bebizonyosodjon, rosszak a tónusaik és mesterkélt a kifejezésmódjuk – hogy alapvetően jobban elamerikaisodtak, mint én.

Csakhogy semmivel sem volt jobb vagy rosszabb a kínaijuk az enyémnél. Én is ugyanabból a nyelvkönyvből tanultam. Tudtam, kicsoda Vang Peng. Ugyanazon az úton indultunk most el, ugyanazt a tátongó űrt akarjuk betölteni, s ehhez némi időre van szükség: tíz hét Tajpejben, elmerülve a szüleink anyanyelvében, hogy aztán amikor visszatérünk, hibátlan hangsúllyal beszéljünk, és avatottabb kínaiak legyünk.

HETEKKEL KORÁBBAN két online szintfelmérő vizsgát is tettem. Írásbelit és szóbelit. Az írásbeli vizsga úgy volt összeállítva, hogy fokozatosan nehezedtek a kérdések, de nekem ez egészen az utolsó részig nem jelentett gondot.

Ez egy szövegértési feladat volt: négy tömött bekezdésnyi kínai szöveg után négy feleletválasztós kérdés jött. Mindig elfogott a pánik a teljes bekezdésnyi kínai szövegek láttán. Külön-külön még tudtam is értelmezni az írásjeleket. Együtt a jelentés áthatolhatatlan Nagy Falává tapadtak össze; egybefolytak a vonások, és még ha egyesével közelítettem is az írásjelekhez, akkor sem tudtam elég gyorsan dekódolni őket, hogy összeálljon a jelentés.

Folyton az időmérőt lestem. Tizenegy perc volt hátra. Hiába próbáltam kihámozni valamit az első passzusból, csak néhány kifejezést tudtam azonosítani. Egy egyetemi diák levelet írt haza a szüleinek. Ezt onnan tudtam, hogy a „Kedves Anya és Apa” szavakkal kezdődött a szöveg, és a végén az állt: „Lányotok, Iksz Ipszilon”. Mindig pocsékul értettem a kínai neveket, amelyek többnyire olyan ritka főnevekből álltak, mint például: „szilvafavirág” vagy „fehér izzás” – az ilyen főnevek nyilván kimaradtak addigi tanulmányaimból. Iksz Ipszilonnak elég jól ment a tanulás ebben a félévben. Volt valami a vizsgákról meg a téli szünetről. Meg egy nyitott ablakról. Itt vesztettem el a fonalat.

Átugrottam a kérdésekre. Az első kettő még könnyű volt. Ki írta a levelet? Egy egyetemi hallgató. Melyik félévben? Az elsőben. A harmadik kérdés így szólt: miért volt rendetlen a lány szobája?

Vajon miért? Megpróbáltam még egyszer kihalászni a bekezdésből valami nyomravezetőt. Nyitva volt az ablak, és valami leesett a lány íróasztaláról. Tippeltem az utolsó válasznál: Egy tolvaj miatt.

A következő két passzusban motorkerékpárokról és a születésszabályozásról volt szó. Nem maradt időm elolvasni őket, már a kérdések kibogarászásával is meggyűlt a bajom. A józan észre hagyatkozva jelölgettem be a válaszokat. Miért okoz gondot Tajpejben a forgalomsűrűség? Mert túl sok a kocsi. Miért használ fogamzásgátlót egyre több tajvani nő? Mert drága mulatság egy kisbaba. Felmerült bennem, hogy bemásolhatnám a szövegeket egy fordítóapplikációba, mivel a vizsgahonlap nem használt csalásellenes protokollt. De ellenálltam a késztetésnek. Vállalnom kell a gyengeségeimet.

Az utolsó szövegrészt klasszikus kínai nyelven írták. A klasszikus kínai olyan a modern mandarinhoz képest, mint a latin az angolhoz képest: senki sem beszéli, de okosabbnak tűnik az ember, ha tud idézni klasszikus nyelven. Én már rég eldöntöttem, hogy soha nem lesz szükségem a klasszikus kínai nyelv ismeretére, úgyhogy kihagytam ezeket a kérdéseket, és rákattintottam a küldésre.

A SZÓBELI VIZSGA VIDEÓ formájában zajlott. Ideges voltam, holott éppen az volt a felmérő célja, hogy kiderüljön, mit nem tudok, és aztán a nyár folyamán majd megtanuljam. Biztosra vettem, hogy amint kinyitom a számat, máris látni fogják, hogy semmit sem tudok kínaiul, és elkönyvelnek taníthatatlan szélhámosnak. Előtte való nap magolni akartam, de sok értelme úgyse volt, hiszen ha egyetlen éjszaka alatt meg tudnék tanulni egy nyelvet, akkor nem kéne Tajpejbe utaznom.

Minden a tajpeji időhöz volt igazítva – nálam éjfél volt a vizsga idején. A virtuális terembe belépve két nőt láttam a videón, egy asztal mögött ültek. Az idősebbik szemüveget viselt, a másik fiatalabbnak és barátságosabbnak tűnt. Csang tanárnőként és Huang tanárnőként mutatkoztak be.

– Meséljen nekünk magáról – biztatott Huang tanárnő.

Végig ő beszélt a vizsga alatt. Csang tanárnő jegyzetelt, és időnként elmosolyodott anélkül, hogy felpillantott volna.

– Másodéves leszek a Yale Egyetemen, és a Kelet-ázsiai tanulmányok mesterszakot választottam.

Ezt rendkívül gördülékenyen adtam elő, ugyanis még előző este kikerestem a „Yale” és a „kelet-ázsiai tanulmányok” fordítását. Kiragasztottam a képernyőmre egy kis puskát: olyan kifejezések kínai megfelelőjével, mint „két anyanyelvű”, „csecsemő voltam, amikor emigráltunk”, „nem kínai környezet”, valamint „mindent elfelejtettem, mert sosem kellett kínaiul beszélnem”.

– Milyen órákat kíván felvenni? – kérdezte Huang tanárnő.

– Órákat?

– Igen! Sokféle kurzust kínálunk. Szabadon választhat kultúra, történelem, irodalom és film témakörben.

– Szeretem az irodalmat – bólintottam. – Irodalom!

– Pompás. Kínai irodalmat is szokott olvasni?

– Olvasok kínai irodalmat.

Olvastam már kínai szerzőket angol fordításban egy világirodalom-szemináriumra. Reméltem, hogy ez is számít.

– Nevezzen meg néhány kínai szerzőt, akit kedvel.

Hirtelen egyetlen árva kínai író nevét se tudtam felidézni Lu Hszünön kívül, őt meg nem akartam mondani, mert Lu Hszünt a modern kínai irodalom atyjának szokás tekinteni. Lu Hszünnel előhozakodni olyan lett volna, mintha azt mondanám, hogy Shakespeare a kedvenc angol szerzőm. Végül kiböktem:

– Csang Aj-ling.

– Remek! Igen jól ismert szerző Kínában. Kifejtené, hogy mi érdekli a szerző munkásságában?

Bajban voltam. Eltértünk a forgatókönyvtől. Azt akartam volna mondani, hogy csak angol fordításban olvastam Csang Aj-linget, de még fordításban is lenyűgözött az ábrázolótehetsége és az éleslátás, amivel az emberi kapcsolatokat bemutatta, hogy egyszerre vonzónak és mesterkéltnek találtam a fekete-fehér szerzői fotóját, amin egy elegáns csöngszamot[2] visel, s hogy sokat tűnődtem azon, milyen lehet nőként írónak lenni, amikor az ember kritikai elismerésre is vágyik, és csinos is szeretne lenni. Csakhogy fogalmam sem volt, hogy mondják mindezt kínaiul.

A következő kifejezéseket ismertem: „II. világháború”, „Sanghaj”, „város”, „kapcsolatok”. Ezek mind Csang Aj-linghez társított kulcskifejezések voltak. Valahogy összerakosgattam őket a rendelkezésemre álló nyelvtani tudással, és elismételtem, hogy mindezt nagyon érdekesnek találom, nagyon érdekesnek. A tanárnők arcáról nem tudtam leolvasni, hogy ez jó vagy rossz válasz volt.

– Van még bármilyen kérdése vagy mondanivalója?

– Nincsen – feleltem. – Vagyis…

Azt akartam mondani, hogy alig várom a tanfolyamot, de hirtelen nem jutott eszembe, hogy is mondják azt, hogy „alig várom”. Azt hiszem, sosem tanultam. Úgyhogy ennyit mondtam:

– Nagyon örülök, hogy Tajvanra jöhetek. És tanulhatok. Önökkel.

– Mi is nagyon örülünk – mondta Huang tanárnő szikrázó mosollyal, és ujjaival a levegőben zongorázva integetett. – Viszlát!

Kiléptek a videóhívásból. Én még ültem egy darabig az íróasztalomnál, és a kezemet bámultam.

ANNA AZ ÉRKEZÉSI CSARNOKBAN várt rám. Ő félórával korábban érkezett egy tokiói csatlakozó járattal. Ezer éve egyeztettük a járatszámokat, tanulmányoztuk a terminálok alaprajzát, és előre kitaláltuk, hogy hol találkozzunk majd, hátha egyikünknek se lesz térerő a mobilján, de még így is kisebb csodával ért fel, hogy itt találkozunk, a világ másik felén. Jól megnéztük magunknak a másikat – szájszag, csipás szem, zsíros haj –, és kuncogtunk.

– Meg kell nézned a mosdókat – mondta Anna. – Életemben nem láttam még ennyire tiszta nyilvános vécéket.

Megvettük a jegyet a lila expresszvonatra, ami félóra alatt elvisz minket a reptérről a Tajpeji Főpályaudvarig. Alaposan felderítettük az útvonalat, még egy vlogot is megnéztünk az egész útról, mégis megkönnyebbültünk, hogy tényleg létezik a jegyautomata, annyiba kerülnek a jegyek, amennyit az interneten írtak, és aztán hogy tényleg jött a lila vonat. Amikor kibukkantunk a felszínre, felhőkarcolók sora tárult a szemem elé a távolabb hegyekké magasodó dombok előterében. Olvastam, hogy Tajpej egy völgyben áll egy szigeten, következésképpen sokat esik az eső, és minden egyfolytában nedves. Erre a városra nem jellemző a ragyogásnak az az éles fajtája, ami gyakori a trópusokon: itt nincsenek se aranysárga strandok, se vibráló kékek. Párás homályba burkolózott minden, és nedves, zöld patina alatt csillogtak a hegyek és az erdők.

A mi vonatkocsinkban csak mi voltunk turisták. Senki másnak nem volt behemót bőröndje, és senki más nem bámult ki az ablakon úgy, mintha életében nem látott volna még hegyeket. A többieket ingázóknak néztem, de lehettek rövidebb kiruccanásokról visszatérő helyiek is. Összeszorult a szívem, és a hegyvonulatok láttán könnybe lábadt a szemem. Nem tudtam hová tenni ezt az érzést. Támadhat honvágya az embernek egy olyan hely után, ahol még sosem járt?

ANNÁVAL ÚGY LETTÜNK BARÁTNŐK, hogy egymás mellett ültünk nyelvórán. Elsőként a nevetésére figyeltem fel. Nevetett, valahányszor suta hibát vétett valaki, például lovat mondott anya helyett, prostituáltat csirke helyett, vagy megfeledkezett az időhatározó partikuláról, és ahelyett, hogy „megírtam a házi feladatot”, egy kétségbeesett „megírom a házi feladatot!” bukott ki belőle. Nem gonosz nevetés volt ez, inkább elragadó, önkéntelen kuncogás, és javarészt saját magát nevette ki. Kerek babaarcáról sugárzott a jóindulat. Nevetése az egész csoportot felszabadította. Nyugodtan kockáztathatott az ember, akár hibázhatott is, a legrosszabb esetben megnevettette Annát. Mindig vele voltam párban a csoportos feladatoknál, és rendszerint annyira vihogtunk, hogy nem is tudtuk befejezni a kijelölt dialógust – például amikor az anyját kellett alakítanom, akit csalódással tölt el a lánya bizonyítványa, vagy amikor meg kellett vallania nekem, hogy szerelmes a nővérembe.

A kínaiórától eltekintve nem ismertük egymást különösebben. Meglepetésként ért, amikor meghallottam a hangját a reptéren. Személyesen nem sokat beszéltünk angolul; amióta véget ért a szemeszter, kizárólag üzenetekben és e-mailben kommunikáltunk. De így volt a legjobb. Furcsa lett volna más egyetemista barátaimmal Tajpejbe jönni – azokkal, akik ismerték az angol énemet, a valódit. Anna csak kínaiul ismert. Előtte nyugodtan kialakíthatok itt egy új identitást, anélkül, hogy az színlelésnek hatna.

MÉG A REPTÉREN MEGVETTÜK a SIM-kártyákat, és félúton Taojüan és Tajpej között már hálózatom is volt. Ráírtam a családomra: Rendben leszálltunk, úton vagyok a lakás felé. Náluk éppen késő éjszaka volt, mégis pillanatokon belül megjött a válasz mindkét szülőmtől.

Vigyázz magadra, írta apám.

Figyelj oda, hogy csak szűrt vagy palackozott vizet igyál, írta anyám.

Jasmine nővérem nem válaszolt, de ő soha nem írt be a családi csetbe. Jött viszont egy üzenet a húgomtól, Florától. Odaértél?

Ez engedmény volt a részéről. Összevesztünk, mielőtt útra keltem. Már el is felejtettem a vita kiváltó okát, alighanem valami banális dolog volt, mint amikor elcsórta a kedvenc pizsamasortomat, mégis apokaliptikus szóváltás kerekedett belőle. Flora végül nem kísért ki a reptérre, én pedig nem búcsúztam el tőle. Tisztában voltam vele, hogy egy családi összeomlás kellős közepén hagyom magára, amiből néhány havonta adódott egy. Azzal is tisztában voltam, hogy a haragjánál is erősebben munkál benne a félelem, hogy most egyedül maradt. Furdalt is a lelkiismeret, de azért nem annyira, hogy elhalasszam az utazást.

Igen! Küldtem neki egy fotót a hegyekről.

Szép, írta. Mész majd a nagymamáékhoz?

Ettől kicsit ingerült lettem. A mostani utamon nem.

Pedig nincsenek messze, nem?

Többórányi útra laknak. És nincs szárazföldi vízumom.

Flora hallgatott egy sort, aztán: Csak fura, hogy olyan messzire elrepülsz, és nem mész el hozzájuk.

Hiszen tudja, hogy nincs vízumom. Ő is jelen volt azon a vitán. Merő szívtelenségből tette fel a kérdését. Nem válaszoltam, és ő sem írt nekem semmi többet.

A TAJPEJI FŐPÁLYAUDVARON átszálltunk a piros vonalra. Vettünk metróbérletet – IC-kártyát –, és feltöltöttük pénzzel, ami szerintem tovább tartott, mint az indokolt lett volna. Az automatákból nem lehetett kártyát vásárolni, ott csak feltölteni lehetett őket, a kioszkban meg csak készpénzt fogadtak el, úgyhogy kerestünk egy ATM-et, és amíg egyikünk pénzt vett fel, a másik őrködött, nehogy kiraboljanak minket. Anyámtól vettem át ezt a szokást. Mindegy, melyik városban tartózkodik az ember, bármelyik ATM-nél rablás áldozata válhat belőle. 100 tajvani dollárba került maga a kártya, erre kellett aztán még pénzt rátölteni. Arra jutottunk, hogy 600 elég lesz kezdetnek. 1 USA-dollár 30 tajvani dollárt ért, vagyis húsz dollárba került a metróbérlet, ami arányos összegnek tűnt egy hónapra.

Kezdtem hozzászokni, hogy harminccal osztok mindent. Annával egy tajvani kormányzati programtól kaptunk anyagi támogatást, amely arra ösztönözte a külföldi diákokat, hogy helyi intézményekben tanuljanak kínait, és ez egyúttal azt jelentette, hogy tajvani valutában folyósítják az ösztöndíjukat, de az mindegy volt. Csak úgy tudtam megragadni a dolgok értékét, ha fejben átváltottam mindent amerikai dollárra.

A metróhálózatot bámulatosnak találtam. Kristálytiszta üvegfalak választották el a szerelvényeket a perontól. Mindenki türelmesen állt sorban a padlóra felfestett dupla vonalak mentén. Öt másodpercenként felvillanó fények jelezték a következő vonat érkezéséig hátralévő időt, amely soha nem volt több öt percnél. A Hsziangsan felé tartó piros metró hajszálpontosan futott be.

Tungmen állomáson szálltunk le. Felcipeltük a csomagjainkat a lépcsőn, és házigazdánk útmutatását követve a 6-os kijáraton léptünk ki a Jungkang utca hepehupás járdájára. Nyitott utcai üzletfrontok kínáltak jégkását gyümölcssziruppal, buborékteát, tésztalevest, szeletekre vágott sárkánygyümölcsöt, egész fürt licsit és longánt, gőzölt, sertéshúsos batyut, nugáttal töltött kekszet, sós-hagymás palacsintát. Elámultam ettől a bőségtől. Ez nem olyan, mint New Haven, ahol üveg mögé zárnak mindent; itt minden ki van rakva az ember elé, a szabad levegőre, és a kiakasztott fatáblákon vannak feltüntetve az árak. Nem muszáj ismerni a szavakat, elég csak rámutatni az árura. Három eladó is megpróbálta velem megkóstoltatni a liofilizált epret ugyanannál a standnál, és bárcsak fesztelenebbül tudtam volna válaszolni nekik ahelyett, hogy „nem kérni, nem kérni, köszönöm”.

LI, A HÁZIGAZDÁNK ígéretéhez híven egy kávézó előtt várt minket. A lakásunk a szomszédos jelöletlen komplexumban helyezkedett el. Li felkísért minket, és amint kinyitotta az ajtót, egyből megértettük, hogy rettenetes hibát követtünk el.

Úgy választottuk ki ezt a rövid távra is igénybe vehető bérleményt, hogy előtte hetekig utazási blogokat böngésztünk, kalkuláltuk a költségvetést, és átnéztük a város összes lakáshirdetését. A programunk többféle szálláslehetőséget is kínált, de a kollégiumok sokba kerültek, és külföldi diákokkal voltak tele. Úgy döntöttünk, hogy trendi környéken fogunk lakni, és közben még egy kis pénzt is megspórolunk. Nem azért utaztunk Tajvanba, hogy amerikaiak között legyünk elszigetelve.

Most már láttuk, hogy az internetre feltett fotók ravaszul egy apró minigarzont tüntettek fel tágas, egyszobás lakásként. Rácsos paraván mögött állt az ágy, az volt a hálószoba. A kanapé, amely a fotón elég nagynak tűnt ahhoz, hogy akár nyolcan is elférjenek rajta, a valóságban mindössze kétszemélyes volt, túl rövid ahhoz, hogy aludjon rajta az ember, hacsak fel nem húzza a térdét a melléhez, és még ülve se fért volna el a lába, annyira közel volt a dohányzóasztal. A fürdőszoba legalább tiszta volt, csak miniatűr. Mivel a zuhanyrózsát közvetlenül a vécé fölé szerelték fel, fém védőburkolattal volt ellátva a vécépapírtartó.

– Minden vizes lesz zuhanyozáskor – mondta Li. – Tudok adni nejlonszatyrokat, ha szárazon szeretnének tartani valamit.

A papírt nem szabad bedobni a vécébe. Li ezt többször is hangsúlyozta. Nagyon régiek a csövek, könnyen eldugulnak. Ez a város legtöbb vécéjére igaz. Tajvan nem Amerika. Ha mégis bedobjuk a papírt a vécébe, akkor az el fog dugulni, és akár az egész épületet eláraszthatja a trutyi.

– Szépen kérem önöket. – Összetette a kezét, mintha imádkozna. – Ne felejtsék el.

A konyhasarok és a mosó-szárítógép egy vasráccsal körbezárt, keskeny külső teraszon kapott helyet. Ez megakadályozta, hogy bemenjen az épületbe a főzésszag.

– Nehogy becsukják az ajtót, ha egyedül vannak itthon – figyelmeztetett Li. – Automatikusan bezáródik, s akkor itt ragadnak, amíg valaki az utcáról rendőrt nem hív.

Megmutatta, hogyan tudunk csatlakozni a wifire, hol vannak a szemeteszsákok, hol tölthetjük meg a vizespalackjainkat, és hová kell kivinni a szemetet. Három hulladékgyűjtő volt: egy a szemétnek, egy az újrahasznosítandó hulladéknak, egy a használt vécépapírnak. Megkérdezte, hogy van-e kérdésünk, nemmel feleltünk, azután távozott.

Annával a szobát róva megvitattuk a helyzetet.

Mindketten becsapva éreztük magunkat egy kicsit, de nem annyira, hogy pénzvisszatérítést követeljünk. Li olyan kedves volt hozzánk a WhatsAppon. Az érkezésünk előtti héten mindennap jelentkezett, még azt is felajánlotta, hogy intéz nekünk taxit. Valamennyi üzenetét a „Hőn szeretett vendégeim” vagy a „Legdrágább Anna és Lily” megszólítással kezdte, és mindig odabiggyesztett a szöveg végére néhány szív emojit. Már-már családtagként gondoltunk rá.

Most mi legyen? Az elmúlt év során mindketten keskeny kollégiumi ágyakban aludtunk, túl közel a nem kimondottan kedvelt szobatársainkhoz, és ettől a kényszerű intimitástól csak még fontosabb lett számunkra a privát szféránk megőrzése. Hogy egy ágyban aludjunk, paraván mögött, és a vécé fölött kelljen zuhanyozni – ez már sok volt a jóból.

– Gondolom, egyszerűen kevesebb a hely az ázsiai városokban – érvelt Anna. – Bárhol másutt ugyanez lenne.

– Úgyse leszünk itt sokáig – feleltem.

– Igen, csak egy hely kell, ahol alhatunk.

Úgy döntöttünk, hogy kipróbáljuk az egy ágyban alvást, és ha zavarónak találjuk, akkor egyikünk átköltözik a kanapéra. És majd cserélgetjük, hogy ki alszik az ágyban, és ki a kanapén. Megoldjuk. Legalább fejlődik a jellemünk. Amikor a szüleink voltak egyetemisták Kínában, ők parányi priccseken aludtak hat-, nyolc- meg tízfős szobákban. A szüleink túlélték a kommunizmust. Ennyit csak kibírunk mi is.

MÁSNAP REGGEL szemrevételeztük a buszmenetrendet, Vende állomáson felszálltunk a 278-asra a Fu Hszing Déli út megállóig, s onnan tíz percet sétáltunk a Nemzeti Tajvani Egyetemig.

A másodikon volt a kurzusunk. Volt egy az elsőn is, de arról még sosem hallottam, nem tartozott az ösztöndíjiroda által jóváhagyott programok közé. Valamennyi elemében komolytalanabbnak tűnt. Jókora, színes plakátok borították a falakat a legegyszerűbb írásjelek képével, mint a 好 vagy a 日, meg szórólapok, amelyeken mosolygós diákok integettek a mezőn. Egytől egyig kosarasgatyában voltak, és rendkívül boldognak látszottak.

Mentünk tovább felfelé a lépcsőn. A másodikon nem voltak plakátok. Az előcsarnokban televízió lógott a falon, képernyőjén egy csengjüvel, egy négyszavas kínai idiómával. Ma éppen ezzel: 學海無涯, aminek a jelentése: „A tudás tengerének nincs határa.” Értettem, hogy ezt bátorításnak szánják, de rám inkább fenyegetően hatott. Pontosan így voltam a kínaitanulással. Fuldokoltam a tudatlanságomban.

AZT HITTÜK, KORÁN ÉRKEZTÜNK, de máris majdnem tele volt a központi előadó, alig találtunk két szabad asztalt-széket.

– Szia, Lily!

Az első pillanatban nem tudtam beazonosítani a mellettem ülő fiút. Skipper Leys volt az. Látásból ismertem, csak nem számítottam rá, hogy épp ebben a közegben találkozom újra vele. Nem is tudtam, hogy kínaiul tanul. A mi koleszunkban lakott, de nem voltunk barátok. Senkit sem ismertem, aki közel állt volna Skipperhez; az volt az általános vélekedés róla, hogy kicsit fura. Nyugtalanítóan peckesen tartotta magát, nem pislogott beszéd közben, és mindenhová zakóban járt, még az étkezőbe is. Legfőbb jellemzője az volt, hogy az ROTC-programban vett részt.[3]

A hogyléte felől érdeklődtem.

– Igazán érdekes nyaram volt.

Skipper mindig szabatosan fejezte ki magát. Már elvégzett egy háromhetes kutatási gyakorlatot a Harvardon egy tudós oldalán, aki azzal vált híressé, hogy Thuküdidész csapdájával írta le a kínai–amerikai kapcsolatokat. Az elmélet úgy szólt: Amerika hanyatló hatalom, Kína felemelkedő hatalom, ezért akárcsak Spárta és Athén esetében, elkerülhetetlen lesz a konfliktus a két nemzet között. Skipper a diploma megszerzése után a légierő hírszerzésénél akart dolgozni, ezért jött Tajvanra kínait tanulni, mert Amerika a legfontosabb szövetségeseként tekintett Tajvanra az ázsiai és csendes-óceáni térségben. Skippernek meggyőződése volt, hogy még az évtized végéig ki fog törni a háború Tajvan miatt. Egyelőre számos tényező tartotta féken Kínát. Logisztikailag bajos lett volna szárazföldi inváziót indítaniuk, mivel egy hegylánc védi Tajvan legsűrűbben lakott területeit. Emellett Tajvan ad otthont a világ legértékesebb félvezetőgyártóinak, egyfajta „szilíciumpajzs” védi, és Kína nem kockáztathatta meg ezek megsemmisítését bombázással. Továbbá a PLA-nak – a Népi Felszabadító Hadseregnek, magyarázta Skipper – először át kellene kelnie a Tajvani-szoroson, hogy csapatokat juttasson a szigetre, ami az Egyesült Államok ott állomásozó hadihajói miatt nem olyan egyszerű. Ettől függetlenül nem tarthat már sokáig ez a helyzet. Minden jel arra utal, hogy fel kell készülnünk az összecsapásra. Megkérdezte, van-e családom Tajvanon vagy Kínában. A nagyszüleim? Az baj – érdemes lenne megfontolni az Államokba költöztetésüket. Neki vannak kapcsolatai kongresszusi képviselőkhöz, amennyiben segítségre lenne szükségem vízumügyben.

Skipper mindezt sürgető suttogással adta elő nekem, aztán egy tanársegéd lépett ki a padok elé, hogy ismertesse velünk a részvételi szabályokat.

– PROGRAMUNK LEGFONTOSABB előírása a nyelvi fogadalom – mondta Hszü tanárnő.

Már több mint egy évtizede ő töltötte be a programigazgató pozícióját, és élete legnagyobb örömét az jelentette, ha segíthetett a diákoknak felfedezni a kínai nyelv szépségeit.

– Szigorúan tilos kínain kívül bármilyen más nyelven megszólalni a tanszék területén. Aki telefonálni szeretne, menjen ki. Ha angolul óhajt beszélni valaki a barátaival, ahhoz le kell mennie az elsőre. A „három csapás” szabály van érvényben nálunk. Két figyelmeztetést követően el kell hagyniuk a programot. Mindenki megértette?

Bólintottunk. Hszü tanárnő folytatta.

– A kurzus híresen intenzív. Itt nem lesz 放牛吃草. Tudja valaki, hogy mit jelent ez az idióma?

Senki nem jelentkezett. Hszü tanárnő elmagyarázta, egyszerűen annyit jelent, hogy keményen kell dolgoznunk. Nem hajtanak ki minket a mezőre, mint a teheneket, hogy kényelmesen legelésszünk. Ki kell érdemelnünk azt a füvet. A metaforában ez már nem volt benne, de én hirtelen magam előtt láttam a csoportunkat, ahogy a nyelvtan és szókincs mezején baktat, elkérődzik az anyagon, és megemészti a négy gyomrával.

Nem kell kézzel bajlódnunk az írásjelekkel, begépelhetjük a házi feladatot. Erre egyöntetű megkönnyebbült sóhajjal reagáltunk. Valaki még éljenzett is. Ez volt a kínaitanulás legkeservesebb része: órákon át rajzolgatni az írásjeleket, amíg bele nem vésődnek az agyba a mozdulatok. Elsőéves koromban tonnányi nyomtatópapírt írtam tele az ákombákomjaimmal, ahogy a szobatársam nevezte őket. Jóval azután, hogy már felismertem az írásjeleket, továbbra is kínlódtam a leírásukkal. Bele voltam ragadva abba a ködös állapotba, amikor az ember tudja, hogyan kellene kinéznie az írásjelnek, de nem tudja pontosan az odáig elvezető vonások sorrendjét. Gyakran éreztem úgy, hogy ugrásszerűen tudna fejlődni a kínaim, ha nem kéne minduntalan olyan írásjelekkel vesződnöm, mint például a 繼續 vagy a 截斷, és nagyon örültem neki, hogy az itteni tanárok partnerek ebben.

– Az írásjelek kézzel való megformálása túl sok időt venne el az órából – mondta a tanárnő. – És a tanároknak nehéz lehet kiolvasni a diákok írását. Ma már mindenki számítógépen viszi be az írásjeleket, sok anyanyelvi beszélő sem tud már kézzel írni. Ezért úgy gondoljuk, a legfontosabb, hogy felismerjék az írásjeleket.

Vázolta nekünk a tantervet. Az utolsó előtti héten szóbeli és írásbeli zárthelyi vizsgát kell majd tennünk. A záróvizsgát követően fogjuk megkapni a bizonyítványt. A végén prezentációt is kell tartanunk: meg kell írnunk és be kell tanulnunk egy időben legalább tízperces vagy ezer írásjelre rúgó beszédet, amit aztán a teljes tantestület előtt kell előadnunk. Lehetőségünk nyílik Csiufenbe és Mao-kungba tartó csoportos kirándulásokon részt venni, erről később részletesebben is tájékoztatnak majd minket. A kirándulások külön költséggel járnak, és limitált a férőhelyek száma. A részvétel nem kötelező. Ez nem kulturális jellegű program, elsősorban a munkáról szól.

– Hát így állunk – mondta végül, és összecsapta a kezét. – Tisztában vagyunk vele, hogy a házi feladat komoly terhet ró majd önökre, de meggyőződésünk, hogy állni fogják a sarat. Bízunk benne, hogy a kínainyelv-tudásuk fejlesztése végett vannak itt. Amennyiben gondtalanabb nyárra vágynak, beiratkozhatnak az első emeleten is.

Másodszorra hozta szóba az első emeletet. Világos az üzenet: szórakozhatunk is idén nyáron, de akkor írástudatlanok maradunk.

AZ ELIGAZÍTÁS UTÁN két csoportra oszlottunk, az egyik csoport sorba állt diákigazolványért, a másik vezetett túra keretében végigjárta a kampuszt.

– Te jó ég – suttogta Anna, szigorúan kínaiul. – Nézd csak, az ott JC.

Végignéztem a soron, és tényleg ott volt a srác – a regisztrációs pult fölé hajolva éppen a formanyomtatványokat töltötte ki. Hátulról is felismertem magas termetéről meg a tarkójánál bodorodó, sötét hajáról.

John Cahan-Szung híres volt. A Yale-en hozzá voltunk szokva, hogy átnézünk a híres embereken. Csak a mi kolinkban lakott egy volt olimpiai tornász, egy olajdinasztia örökösnője meg egy gyerekszínész, akit nemrégiben írtak ki a televíziós sorozatából. Ráérő idejében bátran rájuk kereshetett az ember az interneten, de amikor ott ült velük szemben az étkezőben, továbbra is úgy kellett tennie, mintha nem tudná róluk, hogy kicsodák. Persze nagyon is tudtuk, meg azt is, hogy miben utaznak. Például tudtam, hogy JC levendulás illatosítót tart a kollégiumi szobájában, Luca Guadagnino a kedvenc rendezője, és csak akkor kíséri haza a lányokat szex után, ha már besötétedett.

JC nem önerőből volt híres, hanem az anyja révén: Lydia Cahan-Szung nyelvészprofesszor egy TED-előadásával szerezte a hírnevét, majd egy bestseller memoárkötetet is írt, mégpedig arról, hogyan nevelte fel úgy a gyerekeit, hogy közel anyanyelvi szinten beszéljenek öt nyelvet. Mivel ő meg a férje csak angolul és kínaiul tudtak, felvettek két au pairt: egyet Franciaországból, egyet Svédországból, akik egymással németül, franciául és olaszul beszéltek. JC nővére, Justine, elsőéves joghallgató híresen szép volt. Tele volt a TikTok a testvérpárral. Volt egy állandó sorozatuk, amelyben vitát kezdtek egy nyelven, majd zökkenőmentesen átváltottak egy másikra, körbejárták a világot, és közben kis zászló emojik jelentek meg a háttérben. Nem voltam a rajongójuk, csak az algoritmus dobálta fel nekem őket egyfolytában. Szórakozottan görgettem a telefonomon, és hopp, megjelentek. Be se merném vallani, hányszor láttam JC-t, amint francia altatódalt énekel egy kisnyúlnak.

A kínaiját azonban még John Cahan-Szungnak is csiszolnia kellett! Engem megnyugvással töltött el, hogy egyenlők a feltételek. Tehát, hogy még a TikTok-sztárok se legelészhetnek kedvükre a mezőn.

A TÚRÁT EGY CASSIDY névre hallgató friss diplomás lány tartotta. Ő több szemeszteren át részt vett a programban diákként, és megvalósította az álmát: most már másokat terelgetett a kínaitanulás rögös útján.

Elmondta, hogy a Nemzeti Tajvani Egyetemet még a japán gyarmati kormány építette az 1920-as években, aztán Japán második világháborús veresége után átnevezték, és már kínai intézményként alapították újra. Azon tűnődtem a sétánk közben, hogy mi az, ami miatt ennyire ázsiainak tűnik számomra ez a hely. Talán a Részeg Hold-tó felszínén lebegő lótuszlevelek vagy a központi sugárutat szegélyező gigászi méretű pálmafák miatt. Vagy a kollégiumok elnevezése – itt olyan nevek voltak, mint Női Negyedik Kollégium meg Férfi Nyolcadik Kollégium, nem halott rabszolgatartókról nevezték el az épületeket. Vagy a majd minden második tömbnél fellelhető, méretes biciklitárolók. Sose láttam még ennyi biciklist egyetemi kampuszon. Fel s alá cikáztak a széles bringautakon, telefont nyomkodtak tekerés közben, vagy épp kézhasználat nélkül hajtottak.

Cassidy elvitt minket egy tésztás stand, egy nasibolt és egy gazdabolt mellett (az egyetem mezőgazdasági kara híres volt a teheneiről, Cassidy biztatott is minket, hogy kóstoljuk meg a fagylaltos szendvicsüket), majd a diákközpontba vezetett az utunk. Túravezetőnk lelkesen ajánlotta nekünk a helyet ebédeléshez, merthogy igen olcsó az étel, és nem olyan rossz, mint amilyennek kinéz. Volt ott pékség, gombócos bódé, buborékteás pult, sőt még egy súly alapján fizetős vegetáriánus büfé is, ahol méretes rizsfőzőből magunknak szedhettük ki a rizst a tálunkba. A nagy hőség ellenére légkondicionálás viszont nem volt, helyette minden sarokban hatalmas ventilátorok zúgtak. Tajvani diákok görnyedtek az asztaloknál, mérgesen a tankönyveikre meredve.

Odakint aztán egy magas fémtákolmány köré gyűltünk: négy pózna tört az ég felé, majd visszahajlott, hogy megtartson egy bronzharangot. A Fu Harang az egyetem egyik korábbi elnöke után kapta a nevét.

– Fu elnököt nagyon szerették itt a kampuszon – mesélte nekünk Cassidy. – Egyszer, még a hadiállapot idején, egy diákmegmozdulást követően a kormány razziát akart tartani a kampuszon, kommunistaszimpatizánsokat keresve, de Fu igazgató még a kapun se engedte be őket. Azt mondta, hogy ez a tanulás helye, nem a politikáé. Ha bármelyik diáknak baja esik, ő maga fog szembeszállni a kormány odaküldött tisztjeivel.

Valaki feltette a kérdést Cassidynek, hogy sok kommunistaszimpatizáns volt-e a hidegháború alatt, mire Cassidy olyanformán pislogott felé, mint egy féleszűre.

– Hiszen kőhajításnyira van tőlünk Kína – mondta.

KÜLDTEM NÉHÁNY FOTÓT a kampuszról a szüleimnek. Nem tudhattam, milyen hangulatban vannak éppen, de többnyire ki lehetett őket zökkenteni a rossz passzból, ha a továbbtanulásra terelődött a szó. Akkor is nagyon lelkesek voltak, amikor engem felvettek a programba. A Nemzeti Tajvani Egyetem komoly presztízzsel bír, gyakorlatilag Tajvan Harvardjáról beszélünk. Apám az iránt érdeklődött, hogy elbeszélgettem-e már a többi diákkal vagy a professzorokkal. Nem igazán, írtam vissza. A csoporttársaim mind cserediákok. A nyelvtanárok pedig nem professzorok, hanem mezei oktatók. Ez kicsit zavaros volt, ugyanis a kínaiban ugyanazt a megnevezést használják mindenféle tanítóra, akár egyetemi tanárról, akár síoktatóról van szó: 老師.

Apám azt javasolta, hogy ha időm engedi, üljek be néhány fizikaórára is. Anyám arra volt kíváncsi, hogy tajvani-e az összes tanár.

Azt hiszem, igen, írtam.

Értem, válaszolta anyám. Csak a kiejtést ne vedd át.

Megkérdeztem tőle, hogy mi a baj a tajvani kiejtéssel. Semmi, válaszolta. Nagyon szép a tajvani kiejtés. Egy másodperc múlva újra írt: Kérlek, ne hagyd elkopni a pekingi kiejtésedet.

Az egyetemi nyelvtanárom egy pekingi illetőségű nő volt. Az első év alatt fokozatosan átvettem a kiejtését, és ez szerfölött tetszett anyámnak: a ropogós szótagjaim, s ahogy véletlenszerűen majd minden szó végére odabiggyesztettem az r hangot. Úgy vettem észre, hogy a pekingi kiejtés olyan, mint a brit királynő angolja. Kicsit karcos, de azt jelzi, hogy van az embernek stílusa, hogy különb másoknál.

– Kezdesz úgy beszélni, mint Sharon néni – mondta mindig anyám.

Ez dicséret volt. Sharon néni anyám legjobb barátnője volt a templomból. A templomi barátai többsége Kantonból vagy Fucsienből származott. Sharon néni volt az egyetlen pekingi, és őt mindenki elegáns dámának tartotta. A vasárnapi mise után előszeretettel vont engem félre, hogy fényképeket mutogasson nekem a legújabb európai kiruccanásáról. Mindig pontosan ugyanabban a pózban állt be a látványosságok elé: mint egy balettos, keresztezte a két lábfejét, két karját kecsesen felemelte az oldala mellett, a hüvelykujja a mutatóujjához ért. Sharon néni kizárólag kínaiul beszélt, kivéve, amikor mondat közben átváltott a kedvenc angol kifejezésére: „not my cup of tea”.[4]

Aki nem volt Sharon néni világa, „cup of tea”-je: a beugró zongorista (mert túl lezseren volt öltözve), az ifjúsági lelkész (mert túl fehér volt a foga), Benji nevű fiának új felesége (mert Sanghajból származott, még épp csak megérkezett Amerikába, és nem adta meg Sharon néninek a kellő tiszteletet).

A tajvani kiejtés ehhez képest híresen barátságos volt. Láttam egyszer egy vírusvideót, ahol egy pekingi influenszer könnyekig meghatódott a Tajpejbe tartó gépen, annyira kedves volt vele a légiutas-kísérő. Anyám mégsem szerette volna, hogy átvegyem ezt a kiejtést. Attól tartott, hogy ha túl szelíd a beszédem, az visszavetne az életben. Anyám azt akarta, hogy úgy tanuljak meg beszélni, mint a hatalmasok és a gazdagok. Akkor minden kapu megnyílhat előttem.

A TÚRA VÉGÉN VISSZAMENTÜNK az irodába a tankönyvekért. Választhattunk, hogy tradicionális vagy egyszerűsített írásjeleket szeretnénk tanulni. Én úgy tudtam, Kína azért használ egyszerűsített írásjeleket, mert Mao elnök, a kommunista forradalmár azon a véleményen volt, hogy az írástudatlan parasztokat csak úgy lehet kiszabadítani a tudatlanság béklyójából, ha megfosztják a nyelvet a felesleges ecsetvonásoktól. Hongkong, Tajvan és számos más kínai diaszpóra továbbra is a hagyományos írásjeleket használta, ugyanis ők nem voltak hajlandók eltörölni több ezer év történelmét és kultúráját, és gyűlölték a kommunistákat.

Én mindkét írásrendszert el tudtam olvasni, ezért a tradicionálisra esett a választásom. Nem volt rá különösebb okom. Egyszerűen az tűnt nehezebbnek, és mindig is úgy éreztem, hogy erényesebb a nehezebbik utat választani, legalábbis ami a tanulmányokat illeti.

Kiléptem a folyosóra, és egyenként átlapoztam a könyveket. Az új tankönyvek mindig némi mazochisztikus izgalommal töltöttek el. Szerettem a súlyukat. Szerettem előre átfutni mindazt, amit még nem tudtam. Izgatottá tett a rám váró munka mennyisége – az órák, amelyek azzal telnek majd, hogy nekifeszülök az elmémmel ezeknek a szövegfalaknak, amíg ki nem csiholom belőlük a jelentést. Olyan volt ez, mint egy ígéret. Mire itt végzünk, már mindent el fogok tudni olvasni ezekből a könyvekből. Átkerül a súly a fejembe.

AZNAP ESTE CSAKIS KÍNAIUL szóltunk egymáshoz Annával a lakásban. Úgy döntöttünk, hogy az élmény teljessége érdekében odahaza is betartjuk a nyelvi fogadalmat. Ha nem jut eszünkbe, mi a szó a „zuhany”-ra vagy a „mosógép”-re, kikeressük a szótárból, így idővel bővülni fog a szókincsünk.

Egy órával később már legszívesebben felpofoztam volna Annát. Nem azzal volt a baj, amit mondott, hanem ahogyan mondta – affektálva, valahogy egyszerre volt naiv és passzív-agresszív. Mindent legalább egy oktávval magasabb hangon mondott kínaiul, és ez a szó szoros értelmében bántotta a fülemet. Órákon soha nem éreztem így vele kapcsolatban. De amikor nem szerepet alakítottunk, vagy nem a tankönyvből olvastunk fel, amikor önmaga volt, akkor nem bírtam elviselni. Kínaiul Anna egy nyűgös csecsemő volt.

De hogy adhatnám ezt az értésére úgy, hogy ne bántsam meg? Tettem egy próbát.

– Tudod, kínaiul egész más a személyiséged.

Anna a homlokát ráncolta. Nyilván azt akarta volna kérdezni: „hogyhogy?”, de nem tudta rá a szót, így az lett belőle:

– Mit beszélsz?

Szívem szerint azt válaszoltam volna: Elkényeztetett kis taknyosnak hangzol, megfájdul tőled a fejem. Nem ismertem a megfelelő szavakat, úgyhogy azt feleltem:

– Olyan vagy, mint egy kisgyerek. A hangod… magasabb.

– Te is más vagy – felelte Anna. – Te…

A telefonjáért nyúlt, bepötyögött valamit a szótár-applikációba.

– Te mindig szelíd és bizonytalan leszel – mondta végül.

Elhallgattunk. Vajon neki is a szülei jártak a fejében?

HOSSZÚ HÉTVÉGE ÁLLT ELŐTTÜNK, mielőtt kedden elkezdődnek majd az órák. Létrehoztunk egy csoportos csetet yale-es hallgatókból: benne voltam én, Anna, Skipper, két másik diák még az első évről: Devin és Belinda, valamint JC. Egyikünk sem járt még Tajpejben, de mind ugyanazt a tanácsot kaptuk útravalóul, és egyetértettünk abban, hogy mivel kell kezdenünk: megnézzük a Szabadság téri emlékműveket, ellátogatunk a Palotamúzeumba, eszünk valamelyik éjszakai piacon, és felliftezünk a Tajpej 101 tetejére. Egyik-másik tipp, amit kaptunk, mesebeli küldetésnek hangzott. Naplementekor sétálj el az Elefánt-hegy lábához, keresd meg a piros lampionos üzletet, és kóstold meg az oroszlánsörény-gombával készült vegán tésztalevest. De ezek kitaposott utak voltak. Még a vegán tésztaleves is.

Kialakult köztünk egy kulturális rangsor, részben a nyelvi szint alapján, de még inkább a rasszunkkal összefüggésben: a fehér Devin és Skipper helyezkedett el a rangsor alján; aztán következett a kínai származású, de örökbe fogadott Belinda; majd JC, akinek gyanúsan pocsék volt a kiejtése, pedig elvileg anyanyelvi beszélőnek kellett volna lennie. Anna és én voltunk a csúcson. Mi se jártunk még itt korábban, de mindketten voltunk már családi utakon Kínában, és az elég közel van ide. Következésképpen mi diktáltunk; fordítottunk, amikor a többiek nem értettek valamit; mi döntöttük el, melyik metróvonalat válasszuk, és melyik étteremben együnk; és mi magyaráztuk el a többieknek a helyi szokásokat, bár legtöbbször csupán a Google-keresések találatait mondtuk fel. Néha kiszöktem a mosdóba csak azért, hogy gyorsan utánanézzek valaminek a telefonomon; szeretem minden kérdésre tudni a választ.

Elzarándokoltunk az eredeti Din Tai Fungba,[5] a leveses gombóc birodalmába, amelynek már szerte a világon vannak éttermei. Hat órakor érkeztünk meg a jellegzetes piros neonfelirat alá, amit mi korai vacsoraidőnek hittünk, de már az utcán kígyózott a sor. Mégsem kellett sokáig várnunk, merthogy belül óriási a hely. A kicsi utcafront egy kétszintes föld alatti labirintust rejtett, s miközben az asztalunkhoz vezettek minket, üvegfalak mellett haladtunk el, amelyeken át láthattuk a szakácsokat, amint a híres precizitással hajtogatják a leveses gombócok tésztáját: tizennyolc hajtás, huszonegy gramm darabonként.

Buzgón bólogattunk, amikor a pincérnő megtanított a leveses gombóc helyes fogyasztására: először mártás nélkül kell megkóstolni, hogy érezze az ember a természetes ízét, csak aztán kell belemártani három rész ecetbe és egy rész szójaszószba. Mindegyikfajta gombócból rendeltünk egy kosárral. Gyönyörteljes hódolattal haraptunk bele, és felnyögtünk, amikor leharaptuk a tetejüket, és kicsordult belőlük a húsleves a szánkba.

– A mindenit – mondta a szomszéd asztalnál ülő nő angolul. Rendszeres időközönként elismételte ezt, valahányszor megkóstolt egy új fogást. – Azt a mindenit!

JC arra volt kíváncsi, hogyan tudják a húslevest beletölteni a gombócba, amire legalább hárman kiabáltuk be a választ, mert már találkoztunk a témába vágó videóval, cikkel, illetve dokumentumfilmmel: zseléformában töltik meg vele a tésztát, zselatinnal szilárd halmazállapotúra dermesztik, aztán a gőzöléskor újra felolvad.

Megjött a számla, és nevetnünk kellett a végösszegen. Fejenként kevesebb mint húsz amerikai dollárnak megfelelő pénzt fizettünk. Ugyanez a vacsora New Yorkban több száz dollárunkba fájt volna. Olyan érzésünk támadt, mintha egy csodába nyertünk volna beavatást. Talán létezett valahol még ennél is fenomenálisabb leveses gombóc, egy kevéssé ismert pincehelyiségben, de kit érdekel.

A NEMZETI PALOTAMÚZEUMBAN rögvest a fő látványosságok felé vettük az irányt: a Jádekáposzta és a Hús alakú kő felé. Nem cáfoltak rá a nevükre: az egyik egy kínai kel alakúra faragott zöld-fehér jádekő volt, a másik sávos, barna jáspis, ami úgy nézett ki, mint egy kocka párolt sertéshús, kocsonyás zsírréteggel a tetején. Nyilvánvalóan mindenki tudta, hogy ezeket a kiállítási tárgyakat érdemes elsőként megtekinteni, több tucat látogató sorakozott a csarnok előtt, és mindannyian türelmesen vártunk, hogy aztán egyesével fényképet készíthessünk, a béke jelét mutatva a vitrin előtt. A Jádekáposzta túl fényes volt ahhoz, hogysem igazi káposztának lehetett volna nézni, a Hús alakú kő azonban ijesztően valóságosnak tűnt. Szinte éreztem, ahogy szétmállik a zsír a fogaim között.

Anna megtudta, hogy van a szomszédban egy étterem, ahol olyan ételeket fogyaszthat az ember, amelyek úgy néznek ki, mint az ételeket utánzó szobrok. Felmerült, hogy oda megyünk ebédelni, csak sajnos túl hosszú sor állt az ajtó előtt, és egy kis káposzta nem érte volna meg a fáradságot.

Az előtérben idegenvezető terelgetett egy csapat amerikait a jegypénztárak felé.

– Amikor a nacionalisták vesztésre álltak a kínai polgárháborúban, ládákba rakodták és Tajvanra szállíttatták a legértékesebb műtárgyaik egy részét – mondta éppen. – Az volt az elképzelésük, hogy amíg jogot formálnak a nemzeti kulturális örökségre, addig a hatalomra is megmarad a jogos igényük. Ez persze butaság, sokan mégis máig úgy hiszik, hogy noha a kommunisták uralják a szárazföldet, Kína lelke itt él. A hidegháború után és különösen a kulturális forradalmat követően rengeteg szárazföldi kínai érkezett Tajvanra, hogy meglátogassa az elveszített kultúráját.

Szóval nem én voltam az egyetlen; mindenki a szülőföldjét keresni jött ide.

BETÉRTÜNK egy gigantikus bevásárlóközpontba, ahol megtaláltuk az Eslite-et, Tajvan legnagyobb könyvesboltját, amely a hét minden napján nonstop nyitva van, nyolc szintre terjed ki, és mindenfélét lehet kapni benne az íróasztallámpától (B1-es szint) az illóolaj-válogatásig (5F szint). Nem volt még elég jó a kínaink ahhoz, hogy megértsük a könyvcímeket. Lézengtünk kicsit az idegen nyelvű részlegen, de különösebb érdeklődés nélkül; dőreség lett volna éppen Tajvanon angol nyelvű könyveket vásárolni. A kötetek többsége egyébként is zsugorfóliázott volt, csak akkor tudtunk volna beleolvasni, ha megvesszük. Inkább írószereket vásároltunk: nyuszi alakú radírt, hamburger alakú füzeteket, meg olyan zseléstollakat, amiknek bojt meg egy ezüst csengő volt a végén, és csilingeltek írás közben.

A kasszánál zsebkönyveket találtunk, amelyek a holdnaptár alapján jósoltak. Odalapoztunk a júniushoz. A mai nap kedvező áldások kérésére, szabás-varrásra, vállalkozásalapításra és gerendák felállítására. Nem megfelelő oltárok lebontására, gyászruhaviselésre és hajók szűzútjára.

SKIPPER VETT EGY PAMUTINGET az egyik utcai árustól, aki elárulta neki, hogy azt a Párizsban divattervezést tanuló lánya tervezte. Ugyanabból az anyagból készült, mint amit a luxusmárkák, a Gucci meg a Prada is használnak, mind ugyanabból a gyárból szerzik be a textilt. Minden mosással puhább lesz majd, és egész nap hűvösen tartja a viselőjét. Skipper felvette az inget, és a nap hátralévő részében Fehér Jézusnak hívtuk.

NAPLEMENTEKOR, amikor elég hűvös volt már a kinti falatozáshoz, a Ninghszia éjszakai piac felé vettük az irányt. Elhatároztuk, hogy végigjárjuk a standokat, és mindent szemügyre veszünk, mielőtt bármit is vásárolnánk. Megfontoltan akartunk eljárni, nem ráugrani az első dologra, amit meglátunk. De olyan olcsó volt minden, hogy bármit megkóstolhattunk néhány centes adagokban: volt ott hűtött görögdinnyelé hatalmas kondérokban, a formáikban sercegő takojakigolyók, terijaki-steakkockák, kézzel húzott tészta, olajban sült szezámmagos golyók taróval és tépett hússal töltve, grillezett tintahal, olajban sült tintahal, spirálra vágott krumpli nyárson, frissen kiemelve a bugyborékoló olajból. Megtaláltuk a legendás és kihagyhatatlan büdös tofu standját is. Orrunkat befogva mind megkóstoltunk egy kis darabkát, és megállapítottuk, hogy nem is olyan vészes. Skipper váltig állította, hogy ő egyáltalán nem érzi büdösnek, de azért nem kért belőle repetát. Felfedeztünk egy standot, ahol az o-csient, Tajvan híres osztrigás palacsintáját árulták. Azt is el tudtam magyarázni a többieknek, hogy miért híres, ugyanis előző este utánanéztem: a lázadó hadvezér, Kuo Hszing-je találta ki, amikor osztrigát összesütött burgonyakeményítővel, hogy megmentse az embereit az éhhaláltól a hollandok elleni hadjárat során. Abban maradtunk, hogy az osztrigás palacsinta határeset, nyálkásabb a kelleténél. A tengerparton éhezve valószínűleg remek az íze.

Bezsúfolódtunk egy jégkásás kávézóba, főként azért, mert voltak odabent műanyag székek, és mert klimatizált volt a helyiség. JC egy percen belül két palack vizet is lehúzott. A szomszéd asztalnál csapatnyi fehér turista ámuldozott a tálcái fölött. Sosem kóstolták még a tápiókagyöngyöket, felemelték szemmagasságba, mint valami egzotikus élőlényt.

– A textúrája – hajtogatták fintorogva. – Milyen különleges textúrája van!

Összenéztünk Annával, és menten kuncogni kezdtünk.

A QQ a helyes szó. Több esszét is olvastam erről. A QQ az a bizonyos ruganyos, rágós állag: nem kimondottan gumis, nem is műanyagszerű vagy mesterséges, inkább organikus hatású, szinte kedves. A QQ puha pofikat és pattogó kabalafigurákat jelentett, buborékteát, aloevera-zselét és ragacsos rizsgolyókat. A QQ-t kedvelni a zenei halláshoz volt hasonlatos: vagy szerencséd van, és eleve beléd van kódolva, vagy törheted magad, hogy elsajátítsd, de korántsem biztos, hogy sikerül. Butaság, hogy emiatt különbnek éreztem magam más turistákhoz képest, mégis így volt. Velük ellentétben nekem jogom volt itt lenni, mert szeretem a gumis dolgokat.