Bán Zsófia

Alétheia él

(család < regény)
– részlet –

© Bán Zsófia, 2025

„Things are substitutes for affection.”

(Bruce Chatwin)

„Nem bízom a lélekben. Gőzként szökik
Álmokon, szem-száj üregén. Nem tarthatom fel
Egy nap nem jön vissza. A dolgok mások.
Ők maradnak, kis részletragyogásuk
Fölmelegszik a sok érintéstől”

(Sylvia Plath: Végszavak,
Tandori Dezső fordítása)

„Látja, az élet nem olyan jó. De nem is olyan rossz, amilyennek hisszük.”

(Guy de Maupassant: Egy asszony élete,
Illés Endre fordítása)

I. A dosszié

Einschlafshilfe

Jó, még egyet. De aztán mára ennyi.

Mielőtt édesanyám, a te dédmamád, megelégelvén férje ógörög gajdolását, szóra nyílhatott volna, én, a kicsi Alétheia, ölbe kaptam őt, így ni, és ringatni kezdtem. Ezt mondtam neki:

– Csicsijja, aluggyá. Mesélni fogok. A furfangos facipő talpa. Ez a cím. Most jön a mese. Érted?!

Édesanyám meglepődött, hiszen még nem volt késő este, mint most, nem ragyogtak fenn a csillagok, mint most, hanem aranybarna késő délután volt, és csak annyit akart volna mondani a dédapádnak, hogy hagyja abba az ógörög gajdolást, és vigye ki a szemetet. Dédapád korábban görögtanár volt egy jó nevű pesti gimnáziumban, akkor még kellett latint meg görögöt tanulni, mint nektek most az oroszt, érted? A latin már ki van halva. Nem, a dinoszauruszok nem beszéltek latinul, csak hallgattak, aztán kihaltak. Lehet, hogy ha beszéltek volna, nem halnak ki. A beszéd olyan emberi dolog, tudod?

Édesanyám meglepődött, hogy nem ő mesél nekem, a kis Alétheiának, hanem pont fordítva. Édesanyám csak Alinak hívott, mint ahogy te is, meg anyád is, de a papám ragaszkodott az Alétheiához, ami annyit tesz, igazság. Akármit mondott nekem, mindig csak így: Alétheia, szaladj már le egy kis csécsi szalonnáért. Régebben volt cseléd, aztán meg nem volt. Nem, a cselédek nem haltak ki, csak máshogy nevezik őket. Ezt hívják haladásnak.

Sihuhu, sihuhu, kattognak a kerekek, megy a vonat, a haladás vonata. Csicsijja.

Volt egyszer egy viharos nagy háború, sötét felhők kerekedtek, fútt a tüzes szél, mintha a sárkány orrlikából fútt volna, senki se értette, minek fú, cui prodest, tegye be, kérem, az ajtót, mondta dédanyád a dédapádnak, jön a cúg a vesémre, legyen vége, most rögtön! A dédmamád nem hallgatott, mint a dinoszauruszok, hanem mondta, ha valami gondja volt. El is élt nyolcvanhét évig. Nem, nem kihalt, hanem csak meg. Majd holnap elmagyarázom.

Egyszer Öcsi bácsikád bömbölve jött a játszótérről, sírt, mint Akhilleusz, pedig tudhatta, hogy egy hős nem sír, és a te dédanyád egyre csak kérdezte, drága fiam, mért sírsz, mily bánat fért a szívedhez, mert neki is jó nénje volt, ahogy nekem jó anyusom. Viszont én nem sírtam soha, én Alétheia vagyok, aki nem sír. Az igazság nem sír, csak fáj. Hát te se sírj, Pupikám, mi ketten, nagymama és unokája, nem sírunk, mert mi titkos hősök vagyunk. És a hősök, akármi van, előbb-utóbb elalszanak, érted? Csicsijja.

Alétheia, neked csak Ali, hatévesen nagy útra kelt, kattogtak a kerekek, zakatolt a vonat, sihuhu, utazott a szép lapos Hollandiába, ahol nyilván várta a finom holland kakaó meg az omlós kakaós kalács, kedves Anyus és Apus, nem bírok többet enni, haza akarok menni, kipukkadok. Itt minden csupa szélmalom és tulipán, ilyen szépet elképzelni sem tudtok, mert amióta Apus repeszt kapott a Nagy Háborúba, és nem tud bejárni a líceumba, otthon nincsenek már házi szépségek, nincsenek vágott virágok, nincsenek damasztabroszok, nincsenek fényes ezüsteszcájgok, üvegcsillárok, csak a dédmamád szemében csillogó kövér könnycseppek vannak, nagyon figyeltem, hogy egyszer végre elcsípjem, amikor legördülnek, de sohasem gördültek le, érted? Apusnak nemcsak repesze, hanem kitüntetése is van a Császártól, és így ez már egy csomó minden, ami ő, tud ógörögül, héberül és latinul, és ráadásul az én Apusom is, mások meg csak egyvalamik, és az se nagyon hajde. Nem, Pupikám, a Császár már nem él, de ne szomorkodjál. Aki él, nem rejtőzhet el, de aki meghalt, nyugodtan.

Nyüzsögtünk a Keleti pályaudvar csillogó üvegcsarnokában, óriási hangzavar és káosz, a többi gyerek mind nagyobb és erősebb, mint én, de te, csitítottam Anyusomat, te csak ne krenkold magad, mert aki engem bántani merészel, csak beléjük taposok, mint egy föles pocsolyába, mire ők, a gonoszok, szertefoszlanak, mint sötét fellegek az égen. Anyám csak bámult. De az is lehetett volna, hogy későn érkezünk, szokás szerint elkésünk, mondjuk a peronon nem találunk senkit, már kiment a szerelvény. Ekkor szépen kézen fogjuk egymást, és hazabandukolunk. Alétheia és az ő bús Anyuskája. De nem ez történt. Nem.

Mily bánat fért a szívedhez, Anyusom, mondtam én, a hatéves Alétheia, a te dédmamádnak a pályaudvaron. Csicsijja, nem kell félni, a vonatozás csudajó dolog, sihuhu-sihuhu, megy a gőzös. Csak haladunk egyenesen, aztán a Margit híd után, jobb felől jönnek a nagy kék hegyek, majdnem olyan szépek, mint a Mátra, de a Mátránál nincsen szebb, ha nem számítjuk azokat, akiket elvettek, a Tátra meg a Fátra, akik ott szomorkodnak, de mi nem felejtjük őket, ugye, Anyusom?, és amikor elrobogunk mellettük, integetünk nekik, és énekeljük, hogy szép vagy, gyönyörű vagy Magyarország, megy tovább a gőzös, Kanizsa után jön a cso-ko-cso-ko-lá-déé, amivel a holland gyerekek várnak minket egy szép kis holland állomáson, a leszállásnál nem felejtem a csomagomat meg Nyulamuramat, aki Einschlafshilfe, de azért ne is keveredjek nagyon hátra a tülekedésben, merthogy pontosan hány tábla csokoládé lesz a holland gyerekeknél, azt persze nem árulták el, de te ne féljél, mondtam Anyuskámnak, mert én a talpamra esek, mint a Cirmos, csomagostul és Nyulamuramostul leszállok, azt fogom mondani a holland gyereknek határozottan, de nem barátságtalanul, hogy amilyen a fogadjisten, olyan az adjonisten, érted?, erre ő csippent a szemével, mert ugyan nem érti a magyart, mégis érteni fogja, mert úgy mondom, és akkor oda fogja adni a markában órák óta szorongatott és már félig elolvadt tábla csokit, amit nem kell megosztanom senkivel, csak az enyém lesz, pontosan úgy, mint amikor felnézel az éjszakai égboltra, és választasz egy csillagot, ami így már örökre hozzád tartozik. Ekkor Anyusom magához szorított, hogy levegőt alig kaptam, és azt mondta, nekem te vagy a csillagom. Aztán felszálltam. A vonatablakból vidáman integettünk a vidáman visszaintegető szülők népes seregének. Egyre kisebbek és kisebbek lettek a peronon, és amikor eltűntek a láthatáron, akkor reccs. Eltörött a mécses.

A nevem Alétheia, mondtam a tésztaképű holland gyereknek, Silberstein Alétheia. Ez annyit tesz, Ezüstkő Igazság. Mielőtt szólhatott volna a tésztaképű, gyorsan hozzátettem, ezt Apus találta ki, aki repeszt kapott, de tud ógörögül. Harcolt a Nagy Háborúban, és kapott kitüntetést a Császártól, és soha máskor, de ekkor Apus bizony sírt örömében! Néztek egymásra, Apus meg a Császár, és hopp, legördült egy könnycsepp, de a Császár rendes volt, úgy csinált, mintha nem látta volna. Egy héber Akhilleusz az én Apuskám. Gyengék az idegei, és ha nem tudom felmondani, hogy Kalliopé meg Terpszikhoré, akkor a líceumi gyerekek helyett, akiket már nem taníthat, engem leckéztet. Tudod te, kik azok, te buta holland? Megmérgedtem rá, hogy még ezt sem tudja, haza akartam menni. Nem kell a kakaód, nem kell a csokoládéd. Bokán rúgtam a sunyi tekintetű hollandot, aki kétszer akkora volt, mint én, képzelheted, mekkora pofont kaptam. Amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten.

A nevem Alétheia. Az igazság néha fáj, de katonadolog. És nem volt nála csokoládé.

A tésztaképűvel meg az idős szüleivel felszálltunk egy lovas szekérre, és sokáig zötyögtünk, és mikor az utolsó szélmalmot is elhagytuk, a lapos holland semmi közepén egy nagy tanyához értünk. Nyulamurammal leszálltunk, a tésztaképű leadta a csomagomat, a szülők is leszálltak, és akkor kiderült, tévedtem, a tésztaképű nem a gyerekük volt, mert szó nélkül elhajtott, és otthagyott minket a kies tanyánál. Bementünk a tiszta, tágas tanyaházba, megmutatták a szobámat. Szép nagy szoba volt, csak az enyém, nem kellett osztozni rajta senkivel, de most nem bántam volna. Nyulamuramat, aki Einschlafshilfe, este, mosdás után, az illatos dunyhás kiságyamban magamhoz szorítottam. Most ő volt az én csillagom. Meg persze Anyuska, de Anyuska messze volt. A néni kedvesen beszélt hozzám, talán mesélt, kicsit énekelt, aztán kiment. Valahogy elaludtam. Te is álmodj szépeket, csicsijja.

Másnap a néni ébresztett. A mutatóujjával magára mutatott, hogy Saskia, aztán megint mutatta, hogy negyvenegy éves. Nagyon öreg volt. Mutatta, nincs gyereke, mutatta, hogy meghalt. Aztán rám mutatott, és mondta, hogy kislány, meisje, és mutatta, hogy hatéves volt, mint én. Tanítgatta a hörgő holland szavakat, de nekem hang nem jött ki a torkomon. Aztán kaptam forró kakaót meg kalácsot reggelire, úgy, ahogy otthon elképzeltem. Visszavezetett a kiságyas szobámba, ott már fájt a hasam. Most láttam csak, a szobám telis-tele volt játékokkal, meg volt egy kétajtós, tükrös ruhásszekrény is, ahonnan Saskia néni kiválasztott egy gyönyörű, habos, köténykés ruhát, szépen felöltöztetett, gondosan megfésült, copfba fonta a hajam, és szalagot kötött bele. A lábamra kis piros facipőt húzott. Aztán a kezembe adott fakockákat, bábokat, babákat, egyik szebb volt, mint a másik. Így ni. Aztán mutatta, hogy ő most kimegy megfejni a teheneket. Én meg mentem vele. Ettől bosszús lett, megint nyüzsögni kezdtek a hörgő, sistergő holland szavak. Végül bólintott, mehetek. Most is tudnék tehenet fejni. Majd egyszer megmutatom. A két hónap alatt egyszer sem játszottam a játékokkal. És nem tanultam meg hollandul.

Aluggyál szépen, mondtam Anyuskámnak az indulás előtti estén, megyünk mindjárt az állomásra, indul a gyerekvonat aludni! Csicsijja, sihuhu. Akhilleusz sír, Odüsszeusz sír, Anyuska is sír, Alétheia nem sír. Két hónap nem a világ, mondja Apus, de Apus repeszt kapott, és lehet, hogy téved. Lehet, hogy a világ két dagadt hónap.

Ez az igazság. Az igazság nem szép, de nincs mit szépíteni rajta.

Na itt a vége, fusselvéle. Nézd, már Nyulamuram is alszik. A te Anyuskád meg odafenn az égboltban vesz neked csillagot. Anya nem felejt téged, és mi se őt.

Anyát, a Tátrát meg a Fátrát nem felejtjük. Így, ezeket mind. Jó éjszakát.

Szemüvegkeret

Én vettem észre először. Valami mozgott a villa felé eső bokrok alján. Először nem is láttam, hogy mi az, csak azt, hogy mozog, és rezegnek tőle a levelek. Éppen csak kikandikált közülük. De mi? Ráparancsoltam Agapéra, maradjon nyugton és hallgasson, viselkedjen úgy, mint egy normális istennő. Erre a húgom duzzogva elhallgatott, abbahagyta az izgatott karattyolást, és ijedten rám nézett. Az arcomat fürkészte, látni akarta, hogy valami igazi veszély fenyeget-e bennünket, vagy ez is csak a játék része. Mi voltunk a vadászat két istennője, Diána, ez voltam én, és Artemisz, ez meg a húgom. Ezt a pozíciót mindketten a megfelelő komolysággal és elköteleződéssel töltöttük be, a titoktartás esküjével megpecsételve. Istennő ide, istennő oda, a húgom mégis annyira betojt, hogy most az egyszer el akarta választani a játékot az élettől. Amiről minden, magára valamit adó istennő tudja, hogy nonszensz.

Balatonszepezden a szomszéd telek elhanyagolt dzsungelébe jártunk játszani, ahová a legkülönfélébb kis és nagy testű állatok zavartalanul vackolhatták be magukat. Innen jártak ki a faluba portyázni, itt fészkeltek és nevelgették a kicsinyeiket, amitől nem is volt egészen veszélytelen ott ténferegni, ám ettől is volt olyan vonzó. Kellett egy kis izgalom, egy kis valódi vész a punnyadt balatoni nyárban. Amennyire meg tudtam állapítani, ez most valódi vésznek tűnt.

Azon a nyáron Anyuskáék leküldtek kettőnket a Balatonra Lenke tantiék villájába Szepezdre. Legyünk végre napon és levegőn, és élvezzük a Természetet, amivel a Jókai utcában nemigen volt dolgunk, ellenben nem is hiányzott. Jól elvoltunk nélküle, pesti kislányok a lókakis, otthonosan büdös Budapesten. Lenke tantinak Miskolcon a kályhagyáros Oszi bácsi volt a kackiás bajuszos férje, nézd meg, ott van az albumban, akinek a vegyes tüzelésű találmányából sok pénze lett. Ezt később akkurátusan elkártyázta a bácsika, úgyhogy mire elhurcolták őket a táborba, már nem volt egy kanyijuk sem, amivel bevásárolhatták volna magukat a Svájcba tartó aranyvonatra, a boldogan éltek, míg meg nem haltak szivárványos jövőjébe. Igen, aranyvonat, így, ahogy mondom, majd egyszer azt is elmesélem. Mielőtt azonban Oszi bácsi mindent elkártyázott volna, építtetett egy csinos villát Balatonszepezden, ahová nyaranta Lenke nénivel és a három gyerekkel elvonultak pihenni, vitorlázni, teniszezni és vidám társasági életet élni. Amikor először vittek ki kettőnket a kecses vonalú cirkálójukkal vitorlázni, mint a jó testvérek, szinkronban hánytuk végig a hajó szépen polírozott mahagónidekkjét, így legközelebb jobbnak látták, ha bennünket otthon hagynak, játsszunk a kertben, labdázzunk, fogócskázzunk, foglaljuk csak el szépen magunkat, amíg ők áthajóznak Boglárra elkölteni egy jóféle halászlét. Mi majd kapunk ebédet és uzsonnát a lánytól, a Szidikétől. Szidike egyúttal azzal a lehetetlen feladattal is meg volt bízva, hogy amíg ők távol vannak, tartsa rajtunk a szemét. Mi ugyanis azonnal bevetettük magunkat a szomszéd telek elhanyagolt dzsungelébe, és Szidike hiába hahózott, nem válaszoltunk, amivel a szegény lányt valósággal az őrületbe kergettük. Volt, hogy csak az ebéd miatt másztunk elő a vadonból, akkor Szidike leszidott minket, hogy idézzem, hol a repedt búbánatban voltunk, Agapé azonban azon az ellenállhatatlan, fuvolázó kis hangján rögtön az ujja köré csavarta, hogy milyen drága és megható a Szidike, amiért így aggódik miattunk, egyúttal tudatta vele, hogy mi nem veszünk el, legyen egészen nyugodt, és biztosította őt soha nem múló szeretetünkről. Szidike meghatottan szipogott, és magához ölelte a nyájas hajas babát. Ezt a kis álságos dögöt.

Egy már félig kidőlt öreg diófa mögé bújtunk, ahonnan lélegzet-visszafojtva hallgatóztunk, kémleltünk. Megint megmozdult az a valami, körötte rezegtek a levelek. A tikkasztó augusztusi hőségben egyébiránt minden más mozdulatlan volt. És akkor hirtelen rájöttem, mit látunk.

Most miért baj, hogy ő is barátkozik Olgival, a legjobb barátnőmmel. Miért nem inkább örülök neki.

Hetykén mondta, csaknem pimaszul, azonnal fel is bőszített. A húgomnak különös tehetsége volt ahhoz, hogy a másodperc töredéke alatt felhúzzon. Pontosan tudta, mit kell mondania és milyen hangsúllyal, a gyermeki ártatlanság álarca mögé bújva.

Még hogy ő. Ő nem mondott semmi olyat. Az Ali egy szánalmas pukkancs, jelentette ki Agapé, amikor Anyuskáék az újabb testvérviszályt hallva beszaladtak a gyerekszobába. Ilyen szavakat használt, hogy szánalmas, pedig még csak hétéves volt, nálam három évvel fiatalabb. Apuskáék rettentő büszkék voltak rá. A még tökéletlen prototípus után, aki én voltam, Agapé mintagyereknek sikeredett, akinek csodájára járt az egész környék.

Jaj, beh gyönyörű ez a kislány, csapták össze a kezüket a bibircsókos nénik és köszvényes bácsik, amikor a Ligetben sétáltattak minket.

Mintha én ott se lettem volna.

Mintha én nem is léteznék.

És ha tudnák, milyen okos is, licitált erre apánk, majd gyorsan hozzátette, mint a nővére, és a nyomaték kedvéért megsimogatta a fejemet. Ezt utáltam a legjobban, ezt a vigaszág-simogatást, ezt a szülői szeretet kiporciózására tett egalitárius, hazug törekvést. Mert hát kétségtelenül Agapé volt a sztár, ez a kis pimasz. Hamvas bőre, a csodálkozástól szinte óriásira táguló égszínkék szeme és loknis, fekete hajkoronája már szinte túlzás volt, sőt állítom, hogy a húgom külseje jócskán átlépte a jó ízlés, mondhatni, a giccs határát. Sok. Ez volt a határozott véleményem. És nem azért, mert az én bőröm nem hamvas, hanem ekkor már pattanásos volt, igen, nyugi, nekem is volt olyan, és nem azért, mert az én hajam inkább úgy festett, mint egy száraz szénaboglya, ami egy forró szél csiholta szikrától bármely pillanatban porig éghetett, és még csak nem is azért, mert az én szememet akkoriban egy sötét keretbe feszített szemüveg csúfította, nem. Jóllehet már ez is bőven elég lett volna ahhoz, hogy a húgomat feketelistára tegyem. Pedig ezekről nem tehetett a szentem. Amiről viszont tehetett, az a végtelen önzése és szemtelensége volt.

Mindent magának akart, mindent és mindenkit meg akart szerezni, meg akart hódítani. Mint akinek állandó bizonyítási kényszere van, hogy ha akarja, bármit, bárkit megkaphat. Ami kétségtelenül így is volt. Mert ha nekiállt rafináltan hízelegni úgy, hogy a célszemély észre sem vette, még engem is le tudott venni a lábamról. Kikövetelte a szeretetemet, én pedig, amikor nem azt kívántam, bárcsak elcserélte volna a bába, megadóan hevertem a lábai előtt. Csak testvérek ismerik ezt az örökké hullámzó érzést, ezt a mindenek dacára eltéphetetlen köteléket. Hiszen összekapaszkodó életüknek ki más volna ilyen szoros, mindentudó tanúja.

Az ember néz, de olykor nem tudja, mit lát. Én viszont most már tudtam. A bokrok közül egy agancspár teteje kandikált ki, és lassan hol jobbra fordult, hol balra. Rajtunk kívül valaki más is figyelt és kémlelt. Megböktem a húgomat, momentán Artemiszt, és az agancs irányába mutattam, majd a mutatóujjamat gyorsan a szájamra szorítottam. Csillogó szemmel nézett rám, bólintott, és kivételesen csöndben maradt. Hangtalanul közelebb kúsztunk, és óvatosan megkerültünk egy elvadult csipkebokrot, hogy jobb rálátásunk legyen az agancspár gazdájára. A bokor mögül kikandikálva, ahogy mondani szokták, földbe gyökerezett a lábunk.

Egyvalami volt csak, amiben hajthatatlannak bizonyultam. Agapé nem játszhatott legféltettebb kincsemmel, a Marcsika babámmal, akit Anyuska nővére, Lenke tanti hozott nekem, és csakis nekem, Párizsból. Marcsika nemcsak pislogni, de cumisüvegből inni, pisilni, és ha a hátán meghúztál egy zsinórt, beszélni is tudott, azt mondta, maman meg je t’aime, arról nem beszélve, hogy háromféle ruhaszettje volt, amelynek darabjait kombinálni is tudtam. Ilyen babát Budapesten sehol nem lehetett kapni, minekutána a sárga irigység tárgya lettem szerte a környéken és az iskolában. Agapé minden trükkjét, fondorlatát bevetette, hogy néha ő is megkaphassa, én azonban keményen ellenálltam, és ebből nem engedtem, ha a feje tetejére állt is. Itt nem fogott rajtam a hízelkedése, dorombolása, Marcsika az enyém és csak az enyém volt, Agapé pedig előbb-utóbb kénytelen volt belátni vereségét, és duzzogva visszavonult.

Ilyen gyönyörű, tökéletes agancspárt még Apuska rongyosra olvasott Brehmjében sem láttunk, és akkor a hozzá tartozó hatalmas állat pompás, rozsdabarna testéről még nem szóltam. Mint egy látomás, olyan volt. Mintha egy mitológiai lény elevenedett volna meg a szemünk előtt, csakis a vadászat két istennője kedvéért. Diána és Artemisz hitetlenkedve dörzsölték a szemüket. Ilyen csodálatos lénnyel még egy istennő is csak egyszer találkozik. Ha egyáltalán.

Ekkor ez a fenséges állat lassan felénk fordította szomorú tekintetét. Egy darabig csak így néztük egymást, a csodaszarvas és a két kis istennő. De valami nem stimmelt. Láttunkra a szarvasnak el kellett volna szelelnie, mint rendesen. Ez azonban meg sem mozdult, csak ült ott a bokor alján, a dzsungel aljnövényzetében, és kitartóan nézett minket. Mint aki azon töri a fejét, vajon mi lesz a következő lépésünk. A tekintetéből áradó szomorúságnál csak a nyugtalansága volt nagyobb. Artemisz izgatott szuszogása törte meg a forró augusztusi délután csendjét. Végül nem tudta türtőztetni magát. Nem tud felállni szegény!, kiáltotta a húgom. Ekkor már én is erre a következtetésre jutottam, az állat különös mozdulatlanságára ugyanis nem lehetett más magyarázat.

Ekkor, mielőtt bármit tehettem volna, Artemisz odarohant a fekvő állathoz, nyilván, hogy segítsen neki. Azonnal gyere vissza, ordítottam utána, de már tudtam, hogy megint nekem fog kelleni őt kimenteni egy újabb lehetetlen helyzetből. Vagy a cseresznyefa legtetejére mászott, és nem tudott lejönni, vagy egy sziklahasadékból kellett kihúzni, amelyben a lába beszorult két kő közé, vagy a mély vízből kellett kivonszolni, ahová nem volt szabad kimennie, mert még nem tudott elég jól úszni. Sorolhatnám. Agapét mindig meg kellett menteni, mert nem volt veszélyérzete, és én ezt már nagyon untam, mert soha nem tanult semmiből. Most meg odarohant egy hatalmas testű szarvasbikához, ami ijedtében megtámadhatja. Ekkor valóban azt láttam, hogy az állat rémületében megpróbál felállni, de mielőtt teljes súlyával visszarogyott volna, egyenesen a hülye húgomra, aki szinte aláállva igyekezett segíteni neki – igen, Pupikám, ilyen oktondi volt az Agapé, akinek a nevét örökölted –, odarohantam, gyorsan elrántottam onnan, és visszatuszkoltam a csipkebokor biztonságos távolába. A szarvasbika még néhányszor megpróbált felállni, de a láthatóan törött jobb mellső lába nem engedte, és mindahányszor visszarogyott. A nyári melegben kiszikkadt föld csak úgy porzott a rengő, rozsdabarna hústömeg alatt, és már akkor világos volt, hogy ez a látvány velünk marad, amíg csak élünk. Dühösen kirángattam a dzsungelből a zokogó istennőt.

– Ne áruld el nekik, hogy ott van! – kérlelt. – Majd mi meggyógyítjuk! Sínbe tesszük a lábát, és addig járunk etetni, amíg fel nem tud állni!

Könyörgött, és egyre jobban zokogott, mikor látta rajtam, hogy nem fogok eleget tenni a kérésének. Mi már csak tíz napig maradunk, addig nem gyógyul meg. Nem hagyhatjuk ott éhen pusztulni, muszáj lesz szólni. És amikor Oszi bácsiék kikötöttek a cirkálóval, én már ott álltam a stégnél, és szóltam. El is vezettem őket a sérült állathoz, és reméltem, hogy ők majd tudnak segíteni rajta. Agapé rám szórt átkait egészen odáig hallottam. Másnap tudtuk meg, hogy Oszi bácsiék kihívták a vadgazdálkodás embereit, akik még aznap este elszállították a lesérült szarvasbikát. Én már sejtettem, hogy mi lesz vele.

– Meg fogják gyógyítani, ugye? – kérdezte a húgom Oszi bácsit, aki csak ingatta a fejét. Agapé ekkor nekem esett, és ütlegelni kezdett, alig tudták leválasztani rólam, és beparancsolni a villába.

Aznap este, lefekvéshez készülődve, megláttam valamit az ágy alól kikandikálni, amiről megint csak nem tudtam, hogy micsoda. Dobogó szívvel néztem alá, Agapé már a fal felé fordulva aludt, vagy legalábbis úgy tett, mint aki alszik. Az ágyam alatt a Marcsika baba szétroncsolt testét találtam, a karjai, lábai kitépve, lefejezve, csak a baba torzója volt viszonylag egyben, azt már nem tudta jobban széttrancsírozni. Másnap felpakoltak minket a pesti gyorsra, itt volt vége a nyárnak, Oszi bácsinak elege lett belőlünk. Akkor, tízévesen megfogadtam, hogy leveszem a kezemet Agapéról, boldoguljon most már nélkülem. Megtetszett ez a kifejezés, a dühöngő Oszi bácsitól tanultam. Hogy pontosan mit jelent, azt nem tudtam, de jól lehetett ordítani.

A megbocsátás nehéz ügy, dolgozni kell rajta, tudod? Persze ha könnyű lenne, mit számítana… … …

A szövegben olvasható Fernando Pessoa-idézeteket Somlyó György fordította.

A képblokkot Eperjesi Ágnes készítette Ákos Levente, Bálint Barnabás, Csernó Gábor, Ebers-Ujvári Edit, Egri Veronika, Lantos Zsuzsanna, Pongrácz Eszter és Szilágyi Gábor fotogramjainak felhasználásával.

Tartalom

I. A dosszié

Einschlafshilfe

Szemüvegkeret

Rigójancsi

Búgócsiga

Ampulla

Citromtetem

Múmiapor

Töltényhüvely

Csonthártya

Merülőforraló

Óriásteddy

Vízágy

Alvóbéka

Csúcsdísz

Memory foam

Bója

Jégpekker

II. A Wunderkammer-dóm

Abba

Pendrive

Hazaút

Kiskoffer

A dómban

Az előadás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Tomka Eszter
A borító Eperjesi Ágnes képének
felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 557 2

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL