Rebecca Schaeffernek, aki mindvégig mellettem volt,
míg statisztából túlélővé válva elég erőt gyűjtöttem ahhoz,
hogy megírjam ezt a történetet.

előszó

Közeledtek a hundunok. Egy egész csordányi dübörgött át a tájon, sötét porfelhőt kavarva az éjszakában. Zömök, arctalan, szellemfémből készült testük megcsillant az ezüstszínű félhold és a sziporkázó csillagok fényében.

Egy gyengébb pilótának talán aggodalmat okozott volna, hogy velük kell megküzdenie, de Yang Guangot nem zaklatta fel. A nagy falon kívül álló őrtornya lábánál kényszerítette a bábját, a Kilencfarkú rókát, hogy bevetésre induljon. Olyan magas volt, mint egy hét-nyolc emeletes ház, bundája zöld. Fémkarmos lábai döngő léptekkel taposták a földet.

A báb nem mindennapi háborús gépezet. Yang Guang nem kormánnyal vagy karokkal irányította, mint egy elektromos szekeret vagy egy légpárnás hajót. Nem, ő eggyé vált vele. Míg halandó teste eszméletlenül ült a fülkében, karjában az ágyaspilótával, akit aznap este magával vitt a csatába, elméjével pszichésen irányította a Kilencfarkú róka minden részét, hogy a horizonton közeledő csordára vesse magát.

A pilótaülésén sorakozó akupunktúrás tűk a gerincébe fúródtak, és Yang Guang saját csijét, vagyis életerejét áramoltatta a róka működtetésére. A világon minden csiből áll, a levelek sarjadásától kezdve a tűz lobogásán át a bolygó forgásáig. Nem csupán a sajátját használta fel, hanem a báb pszichés kötelékén keresztül az ágyaspilótáét is megcsapolta. A lány elméje nem volt elég erős ahhoz, hogy ellenálljon neki, mélyen elveszett a pilótáéban. A lány emlékei agyába áramlottak, de Yang Guang mindent megtett, hogy figyelmen kívül hagyja őket. Jobb, ha nem tud túl sokat az ágyasairól. Csupán arra volt szüksége, hogy a nő csije kapcsolatba lépjen az övével, ami megsokszorozta a szellemi nyomást, amivel csijük végigáramlott a Rókán, hogy képes legyen irányítani egy olyan hatalmas bábot.

Elsőként közönséges szintű hundunok értek el Yang Guanghoz, mintha túlméretezett fémbogarakként igyekezték volna befúrni magukat a rókába, hogy megölhessék. Színeik tompák voltak a csillagok fényében. De némelyek felvillantak, és fegyverként használt csit lőttek testükből, vagy fénylő robbanásként, vagy elektromosan pattogó villámcsapásként. Ha Yang Guang emberként állna velük szemben, házként tornyosulnának fölé, és azonnal elporlasztanák, de amikor a rókát vezette, túl kicsik voltak hozzá képest, hogy ártsanak neki. Ahogy a róka mancsaival rájuk csapott, idegen érzelemhullám áradt Yang Guangba: gyász, rettegés és düh; elektromosságként vibráltak benne. Ő nem tudta, pontosan hogyan készítik a bábokat a hundunhüvelyből – csak a legmagasabb szintű mérnökök kaphatták meg ezt az információt –, de még az évszázadokon át tartó fejlődés sem tüntethette el azt a problémát, hogy a pilóták érzik, amit a hundunok éreznek, amikor átszakítják a koponyájukat.

A pilóták nem igazán beszéltek erről a nyilvánosságnak, de a zavaró érzelmekkel való megküzdés a csata meglepően kemény része volt. Yang Guang pontosan azért volt az egyik legerősebb élő pilóta, mert olyan jól távol tudta tartani az érzéseket magától. A mentális ostromnak ellenállva tovább püfölte őket. A róka kilenc farka hátul suhogott és nyikorgott, mint kilenc fantomvégtag, és a nagyobb hundunokat zengő kongással kotorta félre.

Nem sajnálta őket. A világegyetem megszállói voltak, akik szétzúzták a legfejlettebb civilizációt nagyjából kétezer évvel korábban, és szétszóródott törzsekre törték az emberiséget. Ha nem lett volna a Sárga Felség, a legendás törzsfőnök, aki az istenek segítségével kitalálta a bábkészítés művészetét, a civilizáció soha nem heverte volna ki a történteket, a bolygó pedig már a hundunoké lenne.

Kameradrónok zümmögtek a róka körül, mint piros szemű legyek. Némelyik az Emberi Felszabadítási Hadseregé volt, mások pedig privát médiacégekhez tartoztak, melyek egész Huaxia számára közvetítették a csatát. Yang Guang továbbra is nagyon éber maradt, nem engedte meg magának, hogy hibát kövessen el, nehogy csalódást okozzon a rajongóinak.

– Kilencfarkú róka, herceg szintű is van a csordában! – kiabálta egy hadi stratéga a róka fülkéjébe felszerelt hangszórókon keresztül.

Yang Guang felkapta a fejét. A herceg szintű hundun ritka ellenfél volt, a rókával egy súlycsoportba tartozott. Ha úgy sikerül legyőznie, hogy kevés sérülést okoz neki, akkor újabb herceg szintű bábot lehet belőle készíteni, vagy akár fel is ajánlhatják az isteneknek jelentős ajándékokért, például útmutatóért valamiféle forradalmi technológiai újításhoz, vagy gyógyszerért. Mindkét lehetőség jelentősen növelné a rangját. Talán végre elhúzhatna Li Shimin, az elítélt gyilkos mellett, aki nem érdemelte meg, hogy Huaxia legjelentősebb pilótája legyen.

Yang Guangnak mindehhez komplexebb formára kellett alakítania a rókát.

– Xing Tian, fedezz! – szólt oda legközelebbi bajtársának a róka száján át; csije segítségével hangja végigzengett a csatatéren. – Átalakulok!

– Vettem, ezredes! – kiabálta Xing Tian a Fejnélküli harcosból, egy olyan bábból, melynek ragyogó, sárga szem volt mellbimbója helyén, szája pedig a hasán világított. A róka előtt trappolt, és a rajzó hundunokat hatalmas, szellemfémből készült fejszéjével csapkodta.

A bebiztosított Yang Guang teljes erejével áramoltatta csijét a rókába. Ragyogó törésvonalak keletkeztek zöld, tüskés felületén.

Hiába készültek a bábok hundunhüvelyből, minden téren felettük álltak. A hundunok olyan ostobák, hogy képtelenek voltak kiaknázni saját építőanyagukban, a szellemfémben rejlő lehetőségeket, hogy ne csak gömbölyded masszákká váljanak.

Az emberek viszont képesek voltak erre.

Yang Guang elképzelte a róka emelkedett formáját, és az valósággá vált. Végtagjai egyre vékonyabbak és hosszabbak lettek, dereka összeszűkült, válla pedig hátrahúzódott, amitől kissé emberibbé vált. Kilenc farka lándzsahegyessé vált, és derekából ágazott szerte napsugarakként, ahogy a valódi kilencfarkú rókák meresztik ki őket, hogy megfélemlítsék az ellenfeleiket. Amikor kihúzta magát a rókával, majdnem a testhossza negyedével magasabb lett. A magasabb szellemi nyomású csije miatt eléggé kifinomultan irányította a bábot ahhoz, hogy két lábon egyensúlyozzon, ezáltal pedig felszabadultak a róka mellső lábai, hogy fegyverrel harcolhasson.

Yang Guang átnyúlt a válla felett, majd mancsával megfogta a róka egyik faroklándzsáját, és letépte a derekáról. Átverekedte magát a különböző méretű hundunok gomolygó csordáján, amíg ki nem szúrta a herceg szintűt, majd összehúzta magát, hogy elrugaszkodjon a földtől. A lándzsa átrepült az éjszakán, holdsugarat húzva maga után, majd felnyársalta a hundun kerek testét, melynek jellegtelen formáját csak hat apró, bogárszerű láb törte meg. A szellemfém bámulatos robajjal tört össze. Yang Guang kiállta a hundun dühének és rettegésének árját, miközben csivel teli testének fénye sercegve halványult.

A meg-megcsillanó hunduntengerrel küzdő többi báb örömujjongásban tört ki. Kameradrónok közelítettek a herceg szintű hundunhoz, Yang Guang pedig szinte látta maga előtt, ahogy a közemberek Huaxia-szerte éljeneznek a képernyők mögött. Hátraugrott a rókával, és adrenalin áradt szét a testében. Ám az idegen félelem azután sem hagyta el elméjét, hogy kihúzta lándzsáját a hundunból.

Az ágyasából jött, hullámként árasztotta el.

Ebben a pillanatban már tudta, hogy mostani ágyasa elméje sem fog visszatérni a saját testébe. Tudattalanjával már Yang Guang irányított mindent, még a lány szívverését is. Amint lecsatlakozik, semmi nem segít majd, hogy verjen a szíve – örökre eltűnik. Elkerülhetetlen volt.

A lényeg, hogy a családja szép összeget kap érte. Ezzel a tudattal békében nyugodhat a sárga forrásban.

Nem emlékezett a nevére. Igyekezett nem emlékezni. Egyszerűen túlságosan nagy volt a hatalma; olyan sok ágyaspilótán volt már túl, hogy teljesen lebénítaná elméjét, ha mindegyikre emlékezne. És nem engedhette meg, hogy bármi elterelje a figyelmét. Meg kell védenie a világot.

A lány tudta, mit vállal. Ő döntött úgy, hogy bevonul.

Yang Guang arra figyelt, hogy lándzsájával szétzúzza a csorda maradékát, ezzel megnyugtatva a rajongóit, hogy hazájuk továbbra is biztonságos marad.

Az ágyas nemes áldozata nem lesz hiábavaló.

I. rész

A róka útja

„Él egy lény a hegyekben,
kilenc farka van, teste a rókáé, hangja pedig
gyermeksíráshoz hasonlít. Emberhúst eszik.”

Hegyek és vizek könyve (山海经)

első fejezet

egy pillangó, mely nagyon remélem,
hogy nem a halott nővérem

Az összenőtt szemöldököm tizennyolc éven át mentett meg attól, hogy eladjanak a fájdalmas, rémisztő halálnak.

Eljött a napja, hogy felmentsem roppant kegyes szolgálatai alól.

Illetve nem én csinálom. Zhinu kezében van a nővérem hátrahagyott csipesze. A nedves erdei talajra terített bambuszgyékényen térdelve megemeli az államat, és egyenként tépi ki a szálakat. Bőröm úgy ég, mintha lassan elhamvasztanák. Félig feltűzött hajának tintafekete patakjai végigfolynak világos színű selyemruháján, ahogy tépeget. Az én hajam, mely sokkal borzasabb és szárazabb, mint az övé, kócos kontyba kötve rejtőzik egy cafatos rongy alatt. Ugyan a rongy zsírszagú, legalább felfogja az arcomból a kósza hajszálakat.

Próbáltam közönyösnek tűnni. De most elkövetem azt a hibát, hogy túl sokáig figyelem Zhinu lágy, koncentráló arcát, mert az eszembe akarom vésni, hogy valamibe kapaszkodhassam életem utolsó napjaiban. Görcsbe rándul a gyomrom, szemem égni kezd. Bár próbálom visszatartani a könnycseppeket, végigfolynak az orrom oldalán – komolyan, ez sosem működik.

Zhinu persze észreveszi. Megáll, hogy megnézze, mi a baj, pedig nincs oka azt feltételezni, hogy nem az arcomat ért atrocitás miatt történik.

Neki fogalma sincs, hogy soha többé nem találkozunk.

– Jól vagy, Zetian? – suttogja, és csipeszt tartó keze megáll a levegőben, a rejtekhelyünktől nem messze található kis vízesésből gomolygó fátyolos párában. Alacsony növésű fák alatt kuporgunk, mellettünk patak rohan sebesen, elfedi Zhinu hangját bárki elől, aki megtalálhatna minket.

– Egyáltalán nem leszek jól, ha állandóan szünetet tartasz – forgatom a szememet duzzadt szemhéjam alatt. – Na, gyerünk, legyünk túl rajta minél gyorsabban!

– Persze, rendben.

Grimasza mosolyba fordul, amitől kis híján összeomlok. Elegáns selyemruhája ujjával megtörli a szempilláimat, aztán ismét felgyűri a könyöke fölé. Gazdag emberek ruhaujja, túl hosszú és lógós ahhoz, hogy praktikus legyen. Minden látogatása alkalmával gúnyolom vele. De az igazat megvallva nem az ő hibája, hogy az apja nem hagyja, hogy ő vagy huszonhét testvére bármi olyasmiben hagyják el a birtokot, ami nem luxusmárkájú.

Ragyogó napsütés szakítja meg a napok óta tartó esőzést, sugarai most behatolnak párás hőségből és himbálózó levelekből szőtt titkos világunkba. Fény és árnyék pettyezi Zhinu sápadt alkarját. A tavasz kitörő zöld illata áraszt el minket, olyan gazdagon, hogy szinte érezni lehet az ízét. Térde – még térdelése is pedáns, illedelmes – apró, de leküzdhetetlen távolságot tart az én gondatlanul felhúzott lábamtól. Márkás selyemruházata abszurd ellentétben áll az én házilag szőtt tunikám és nadrágom viharvert durvaságával. Amíg őt nem ismertem meg, fogalmam sem volt róla, milyen fehér és puha lehet egy szövet.

Gyorsabban jár a keze. Tényleg annyira fáj, mintha a szemöldököm élőlény lenne, amit apránként tépnek darabokra, szóval amikor újra könnyezni kezdek, nem lehet túl gyanús.

Azt kívánom, bár ne kellene őt is belevonnom ebbe, de tudom, hogy egy idő után túlságosan fájdalmas lenne a tükörképemet néznem. Csak nővéremet, Ruyit látnám. A piaci értékemet: alacsonyan burjánzó szőrszálak nélkül nagyon hasonlíthatok rá.

Ráadásul nem bízom magamban, hogy képes lennék szimmetrikus szemöldököt csinálni az alapanyagból. És mégis hogyan indulhatnék a halálba egyenetlen szemöldökkel?

Azzal terelem el a figyelmemet az égető fájdalomról, hogy a Zhinu ölében tartott világító tableten böngészek; elolvasom a jegyzeteket, melyeket azóta kapott az iskolában, hogy legutóbb, a múlt hónapban meglátogatott. Ujjam mozdulatait szégyenletesebbnek érzem még annál is, hogy kettesben vagyok vele egy határvidéki hegyen, körülöttünk a növényzet és a tavaszi hőség, miközben tüdőnkbe ugyanaz a földes, bódító levegő áramlik. A falu vénjei azt mondják, a lányoknak nem szabad hozzáérni ezekhez a mennyei eszközökhöz, mert megszentségtelenítenénk őket a… nem is tudom, a megátalkodott nőiségünkkel, vagy ilyesmi. Csak az ég isteneinek köszönhetjük, hogy a tabletekhez hasonló technológiákat visszaszereztük az emberiség letűnt kora után, amikor a hundunok elől bujkáltunk.

Engem viszont nem érdekel, milyen hálásnak kellene lennem a véneknek vagy az isteneknek. Ha nem tisztelnek engem, csak mert a lakosság „rossz” feléből való vagyok, akkor én sem tisztelem őket.

A képernyő holdként ragyog Zhinu levél árnyékolta ruháján, és olyan ismeretekkel csábít, melyeket nem szabadna tudnom, melyek nyomorult kis hegyi falumtól távolról erednek. Művészetek. Tudományok. Hundunok. Bábok. Ujjam bizseregni kezd a vágytól, hogy közelebb húzzam a tabletet, pedig egyikünk sem mozdulhat – neonszínű fény árad az eszköz egy rovátkájából, és mértanilag tökéletes szemöldököt vetít az arcomra. Zhinu és az ő kápráztató városi szerkentyűi soha nem okoznak csalódást. Csupán percek alatt elővarázsolta ezt a funkciót, miután azt hazudtam, hogy a családom ultimátumot adott: vagy az összenőtt szemöldökömnek mondunk búcsút, vagy ők nekem.

Azon töprengek, vajon mennyire fog utálni, amikor megtudja, hogy valójában miben segített.

Esőcsepp hullik le reszketve egy ágról a fejünk felett. Végiggördül Zhinu arcán, de ő annyira elmerült abban, amit csinál, hogy nem veszi észre. Behajlított ujjam bütykével simítom le a nedves csíkot az arcáról.

Elkerekedik a szeme. Szín szökik jól ápolt, szinte átlátszó arcbőrébe.

Akaratlanul elmosolyodom. Megfordítom a kezemet, hogy ujjbegyeimmel érhessek hozzá, és kacsintok:

– Ó, jaj! Az új szemöldökömmel máris ellenállhatatlan vagyok?

Zhinu a szokásosnál hangosabban nevet fel, aztán kezét a szájához kapja, és körülnéz, noha alaposan elrejtőztünk.

– Hagyd abba! – mondja halkabban, nevetése pillekönnyűvé válik. Elfordul perzselő tekintetemtől. – Hadd dolgozzak!

Az arcán egyre erősödő bőrpír égető bűntudathullámmal áraszt el.

Mondd el neki, könyörög az eszem.

De a lehető leglazábban leengedem a kezemet, aztán továbblapozok iskolai jegyzeteinek egy új oldalára, egy társadalomtudományi témához, mely a hundun támadások statisztikai dinamikájáról szól. Mégis miért sodornám veszélybe a küldetésemet azzal, hogy elmondom neki? Akárhogy is látja Zhinu a kapcsolatunkat, én soha nem követtem el azt a hibát, hogy túl komolyan vegyem. Ő Huaxia leggazdagabb emberének fia, én pedig egy határvidéki senki vagyok, akivel véletlenül találkozott, amikor egy kis béke és csend reményében a lehető legtávolabb utazott légbiciklijén. Ha valaki rajtakapna minket együtt, nem őt tuszkolnák disznóketrecbe, hogy aztán vízbe fojtsák a családi becsület nevében. Hiába nem léptünk át soha olyan határt, amit nem kellene.

Pillantásom az ajkára téved, szája lágy ívére, és képzeletben visszarepülök abba a pillanatba, amikor hangosan ámuldoztam azon, hogy milyen puhának tűnik. Bevallotta, hogy egy négylépéses radírozási és hidratálási rutinnak köszönhető, én pedig annyira nevettem, hogy könny szökött a szemembe, ahogy megérintettem az ajkait, aztán már nem nevettem, csak bámultam a szemébe, túl közel állva hozzá.

De ekkor azonnal visszahőköltem, és témát váltottam.

Egy érzékeny, lágy részem sóvárog azután, amit vele soha nem élhetek át, de egyelőre nem zárhattam ki annak lehetőségét, hogy számára ez csak játék. Hogy nem én vagyok az egyetlen parasztlány, akit szabadnapjain meglátogat. Hogy miután engedtem neki, megköti ruhájának selyemövét és a szemembe nevet. Nevet azon, ami neki talán semmit nem jelent, nekem viszont tényleg élet-halál kérdése, de mégis rávehetne lágy mosolyával és elsuttogott szavaival.

Talán óvatosságom tette olyan izgalmassá, talán azért jött el minden hónap végén az elmúlt három évben.

Soha nem tudhatom meg valódi motivációját. Amivel semmi baj nincs. Ha nem engedek az érzéseimnek, nem veszíthetek el semmiféle játékot, amit talán űz.

De ha racionálisan gondolkodom, a családom most már akkor sem fojtana vízbe, ha az egész falum rajtakapna minket ebben a pillanatban. Végre azt teszem, amit vártak: kicsinosítom magam, hogy eladhassanak a hadseregnek ágyaspilótának. Ahogy a nővéremmel is tették.

Természetesen ők nem tudnak nagyobb, halálosabb terveimről.

Miközben Zhinu a szemöldököm alján dolgozik tovább, ujjam egy hundun és egy báb csatájáról készült kép felett időz az órai jegyzetében. A báb, a Fehér tigris olyan formás és élénk színű, hogy az ember soha nem gondolná, hogy egykor gömbölyű, jellegtelen hundunhüvely volt. Hősi formájában ábrázolták, amit a legmagasabb szintű átalakulással lehet csupán elérni, és úgy néz ki, mint egy sima, tejszerű üvegből készült, emberalkatú tigrisharcos. Páncélszerű testrészeit fénylő zöld és fekete vonalak csíkozzák, de a színek összemosódnak, ahogy egy fánál is magasabb tőrfejszét emel a magasba. A hadsereg ezt használja legszívesebben a reklámokon, és én sem érzem magam kellemetlenül a látványától. A mentálisan hozzákötött fiú-lány páros kiegyensúlyozott pár. Nem sok esély van rá, hogy a fiú elméje felemészti a lányét, és megöli, amint véget ér a csata.

Nem úgy, mint a legtöbb női pilóta esetében.

Attól tartottam, Nővér is így hal majd meg, amikor a családom rákényszerítette, hogy soroljon be egy herceg szintű, vagyis a második legmagasabb rangú pilóta alá. De soha nem jutott el a csatatérre. A hagyományos, fizikai módon ölte meg. Az okát nem tudom. A családunk csupán a hamvait kapta vissza. Már nyolcvanegy napja feldúltak miatta… mert nem kapták meg a nagy háborús haláleseti kártérítést, amit reméltek.

Nagyon különös. Nővérrel egész életében foglalkoztak.

Ruyi mikor megy férjhez?

Ruyi inkább bevonul?

Jaj, Ruyi túl sokat ült kint a napon? Kezd kicsit sötétté válni a bőre!

Viszont amint elért minket a halálhíre, senki nem beszélt róla többé. Soha senki nem kérdezte meg, mit csináltam a hamvaival. Csak Zhinu és én tudjuk, hogy a mellettünk csobogó patak vitte el. A hármunk kis titka; enyém, Zhinué és Nővéré.

Felnézek egy valódi pillangóbábra, mely egy ágról lóg le Zhinu mögött. A bábok erről kapták a nevüket, ezért úgy tartják, hogy a halott pilóták pillangóként születnek újra. Ha ez igaz, akkor nagyon remélem, hogy ez nem a nővérem. Reméltem, hogy nagyon-nagyon messzire ment innen, ahol nem érhetik utol a falu ítélkező vénjei, a pletykafészkek, a kapzsi rokonok és a szemét pilóták.

A születőben lévő pillangó egy ideje már tekereg a bábban, hogy elváljon a felszíni rétegtől. Végre sikerült megrepesztenie a hártyát. Fejjel lefelé bukkan elő. Előbújnak hullámzó csápjai. Aztán a produkció végén teljesen kibontakozik a bábból, akár egy viruló virág.

Sok pillangó van a környékbeli erdőkben, ezért nem olyan különleges a látvány.

Csakhogy amikor a pillangó megrázza a szárnyait, látom, hogy nem egyezik a kettő mintája.

– Hű! – húzom ki magam.

– Mi az? – néz hátra Zhinu a válla felett.

– Annak a pillangónak nem egyformák a szárnyai!

Zhinu is meglepett hangot hallat, ami azt jelenti, hogy ez nem valamiféle gyakori jelenség, amiről én csak azért nem tudtam, mert határvidéki parasztlány vagyok.

Azt mondja, hogy gyakorlatilag kész a szemöldököm, aztán felemeli a tabletjét, hogy közeli videót készítsen a pillangóról.

Nem csalt a szemünk. Az egyik szárnya fekete, fehér pöttyel, a másik pedig fehér, fekete pöttyel – mint a jin-jang szimbólum. Ezek a pillangók erről kapták a nevüket, de soha nem láttam még olyat, aminek egyik szárnya jin, a másik jang.

– Ez meg hogyan lehetséges? – tátom a számat.

Zhinu szélesebben mosolyog.

– Tudod, mit kell tenni, ha az embernek kérdése van.

– „Rá kell keresni.” Tudom.

Megnyitom a keresőmotort Zhinu tabletjén, ahogy tanította. Nem nehéz használni – egyszerűen be kell írnom a kérdésem kulcsszavait –, de olyan szürreális és ijesztő érzés, hogy néhány érintéssel hozzáférhetek a tudáshoz, amit a városi bölcsek a titokzatos útmutatók alapján állítottak helyre, melyeket az istenek dobnak le, amikor elég tisztelettel adózunk nekik.

Hunyorogva összpontosítok a keresési eredmény tudományos írására. Sokkal nehezebb elolvasni, mint Zhinu órai jegyzeteit, de eltökéltem, hogy egyedül is megértem.

– Elvileg az eltérő szárnyak azt jelentik, hogy a pillangó… egyszerre hím és nőstény. – Kisimulnak a ráncok a homlokomon. Tátott szájjal bámulom a mondatot. – Ez lehetséges?

– Ja, igen, a biológiai nemek mindenféle eloszlásban léteznek a természetben. – Zhinu mellém mászik a bambuszgyékényen, ruháját félrehúzza az alattunk elterülő földtől. – Olyan lények is léteznek, amik a szükségleteik alapján képesek váltogatni a nemüket.

– De én azt hittem… – Szaporán pislogok. – Én azt hittem, hogy a nőstények azért nőstények, mert a primordiális csijük jinalapú, a hímek pedig azért hímek, mert az övék jangalapú.

A jin és a jang a két ellentétes erőt jelképezi, melyek életet köpülnek az univerzumból. Jin minden, ami hideg, sötét, lassú, passzív és női. Jang minden, ami meleg, fényes, gyors, aktív és férfi.

Legalábbis anyám ezt mondta.

Zhinu vállat von.

– Azt hiszem, semmi nem ilyen merev. Mindig van jin a jangban és jang a jinben. A szimbólum is jelzi. Most, hogy belegondolok, egészen biztos vagyok abban is, hogy még embereknél is előfordul, hogy úgy születnek, mint ez a pillangó: nem igazán lehet meghatározni, milyen neműek.

Még jobban elkerekedik a szemem.

– Melyik ülésbe kerülnének ők, ha pilótává válnának?

Minden bábban ugyanúgy vannak az ülések. A lányok ülnek az alacsonyabb jin ülésre, míg a fiúk a kissé magasabb jang ülésre mögöttük, és átölelik a lányokat.

Zhinu a bambuszgyékényen dobol, elegáns szemöldökét összevonva töpreng.

– Amelyik nemhez közelebb állnak?

– De hol van a határ? A rendszer egyszerűen nem működne, ha rossz ülésbe ülnének? – Csökönyösen hunyorítok. – Egyáltalán miért számít annyira a nem a pilótáknál? Nem mentális az egész? Akkor meg miért mindig a lányokat kell feláldozni az energiáért?

– Én… – pislog üres tekintettel Zhinu. – Én nem tudom.

Próbálok válaszokat találni, de piros figyelmeztető üzenet fogad:

FIGYELMEZTETÉS: NEM MEGFELELŐ JOGOSULTSÁG

KORLÁTOZOTT EREDMÉNYEK

– Ja, a bábkészítéssel kapcsolatban nem lehet rákeresni semmire. Nem hagyhatják, hogy az emberek magánseregeket építsenek. – Zhinu elveszi a tabletet.

Hagyom, hogy kicsúsztassa a kezemből. Reszketeg tekintettel bámulom a jin- és jangszárnyú pillangót.

Nő. Ez a címke soha nem tett értem semmit, azon túl, hogy meghatározta, mit tehetek és nem tehetek. Nem mehetek sehova engedély nélkül. Nem mutathatom meg a testemet, az arcomat és a kezemet leszámítva. Nem beszélhetek túl hangosan vagy gorombán, vagy egyáltalán, ha a férfiak beszélnek. Nem élhetem az életemet anélkül, hogy folyamatosan azon gondolkodnék, vajon mennyire vagyok szemrevaló.

Nem lehet jövőm azon kívül, hogy sorra szülöm a fiúkat a leendő férjemnek, vagy meghalok egy bábban, hogy erőt adjak valami fiúnak ahhoz, hogy dicsőséges tetteket vigyen véghez.

– Zhinu, te hiszel abban, hogy a lányok természetszerűen arra teremtettek, hogy feláldozzák magukat? – motyogom.

– Hát, ez nem lehet igaz, mert te lány vagy, és határozottan nem tennél ilyet soha.

– Hé! – Mélabúmat szétoszlatja a nevetés.

– Mi az? Melyik része nem igaz? – Csípőre teszi a kezét, ruhaujja lebeg körülötte.

– Jó, rendben, mindegyik része igaz. – Visszafojtom a nevetést.

Aztán ajkam lebiggyed.

Nem élnék és szenvednék senki másért, de azért meghalnék, hogy megbosszuljam a nővéremet.

Zhinu áldott tudatlanságban mosolyog.

– De komolyan, nincs azzal semmi baj, hogy értékeled a saját életed. Hogy küzdesz azért, amire vágysz. Én csodálatra méltónak találom.

– Hűha! – Horkantok fel egykedvűen. – Tényleg ilyen elbűvölő lett a szemöldököm?

Zhinu felnevet.

– Nem vagyok elég merész ahhoz, hogy hazudjak neked, ezért be kell vallanom, tényleg sokkal csinosabb lettél a hagyományos értelemben. – Lágyabbá válik mosolya. Szeme felragyog a szórt fényben, mint a csillagok fényét visszatükröző tó. – De még mindig az a Zetian vagy, akit ismerek. Szerintem te vagy a leggyönyörűbb lány a világon, akárhogy is nézel ki.

Összeszorul a szívem, és érzem, ahogy megreped.

Képtelen vagyok rá.

Képtelen vagyok anélkül elmenni, hogy elmondanám neki az igazat.

– Zhinu! – szólalok meg, hangom koromsötét.

Zhinu visszahőköl.

– Ne haragudj, én… Jaj, ne! Ez túl furcsa volt? – Nevetés szakad ki belőle. – Az egytől a „középkorú férfi megkér, hogy mosolyogj neki” szintig terjedő skálán mennyire volt kellemetlen neked?

– Zhinu! – Megragadom a kezét, mintha ezzel felkészíthetném arra, ami következik.

Elnémul, zavartan nézi összekulcsolt ujjainkat. És kimondom:

– Jelentkeztem ágyaspilótának.

Ellazul az állkapcsa.

– Melyik… melyik pilótához?

Kinyitom a számat, de képtelen vagyok kimondani annak a szemétládának a nevét.

– Hozzá.

Fürkészve néz a szemembe.

– Yang Guanghoz?

Bólogatok, és minden melegség eltűnik az arcomról.

– Zetian, ő megölte a nővéredet!

– Épp ezért megyek. – Ellököm Zhinu kezét, és kihúzok egy fából készült hajtűt a ronggyal elfedett kontyomból. – Én leszek a szépséges, kacér ágyasa. Aztán… – szétrántom a hajtűt, felfedve ezzel a hegyét. – Álmában elvágom a torkát.

második fejezet

akár az ajtón kiöntött víz

Bambuszbotommal botladozom a hegyi utakon, egyedül. Az erdő árnyékhálója rám siklik, az alkonyat skarlátvörös pengéi vagdossák szét. Ha nem érek haza, mire a nap lenyugszik a nyugati csúcsok mögött, a családom azt fogja hinni, hogy már megint szökni próbálok. Az egész falu nekiáll majd elemlámpákkal és ugató kutyákkal átkutatni a hegyet. Nem hagyhatják, hogy a saját lányaik azt higgyék, lehetséges a szökés.

A nedves leveleket péppé zúzom apró, ütött-kopott cipőmmel, amely helyett Zhinu vagy ezerszer felajánlotta már, hogy vesz másikat. De soha nem fogadhatnék el tőle ajándékot, nehogy a családom tudjon róla. Gombóc nő a torkomban az emlékre, milyen szörnyülködő arckifejezés jelent meg arcán, amikor tájékoztattam önként vállalt küldetésemről, és ahogy összetörten szólt utánam, miután eltűntem az erdőben, hogy elmeneküljek a beszélgetés elől. Nem kellett volna elmondanom neki. Biztos volt, hogy megpróbál majd megállítani.

Így ez a szörnyű pillanat válik az utolsó közös emlékünkké.

Nem vagyok benne biztos, hogy hallottam-e légbiciklijének zúgását a fák felett, de remélem, hogy elment a hegyekből. Nem változtathat semmin. Nem vagyok az övé. Senkié sem vagyok. Talán ők azt hiszik, igen, de akármennyit korholnak, fenyegetnek vagy vernek, azt nem igazán irányíthatják, ami a fejemben zajlik, és azt hiszem, ez borzasztóan zavarja őket.

A naplemente vérvörös párája lebeg az erdei ösvény végén. Amikor az árnyak elengednek, meglátom a rizsföldeket, ahol felnőttem, ahol egész hegyoldalakat vájtak ki úgy, mintha az égbe törő lépcsők lennének. Minden szinten az árkokban összegyűjtött esővíz szikrázik, és ahogy táplálja a rizspalántákat, felszínén tükröződik a lángoló ég. Lázas felhők sodródnak minden árok fölé, miközben én átcammogok közöttük. Botom cuppog a szürke sárban. A sülő vacsorák füstje száll fel a rizsföldek közé ékelődött falvakból. A füst belekígyózik a narancssárga, alkonyat festette párába, mely a legmagasabb csúcsok körül gomolyog.

Ötéves koromban, egy csontig hatoló, hideg télen, amikor a fagy olyan kíméletlenül csapott le, hogy elfagytak a rizsföldek, a nagyanyám arra kényszerített, hogy cipő nélkül sétáljak végig a jégen. Amikor a hideg mélyen a húsomba vájt, lilává változtatva azt, nagyanyám elzavarta az összes férfit a házunkból, majd leültetett a fagyott földre, és lábamat egy favödörnyi forralt disznóvérben és érzéstelenítő hatású gyógyszerben áztatta. Aztán két nagynéném a jeges betonhoz szorított, amíg a nagyanyám minden csontomat eltörte a lábfejemben, hogy félbehajtsa azt.

A belőlem kitörő sikoltás erejének emléke még mindig váratlanul belém-belém hasít, és akármit is csinálok éppen, teljesen letarol.

A fájdalommal viszont nem ez a helyzet. A fájdalom nem lephet meg, mert soha nem is múlt el. Villámcsapás-szerűen áramlik végig a lábamon minden egyes lépésnél.

Minden.

Egyes.

Lépésnél.

Én nem sétálok. Az égető lépkedés a fagyos rizsföldön volt az utolsó alkalom, hogy sétáltam. Azóta a lábfejem domború, torz kupaccá vált, mely csupán tipegésre alkalmas. Három lábujjam lett oda a fertőzéstől, mely kis híján az életemet is követelte, így végleg elvesztettem az egyensúlyozási képességemet. A többi lábujjam a talpamhoz simul, a talpam sarokhoz közeli részéhez, mintha próbálná visszatolni azt a csontokból és húsból álló zagyvaságot a lábamba. Talpam kisebb, mint a tenyerem. Tökéletes lótuszláb.

Jelentősen növeli a piaci értékemet.

A családom állandóan korholt azért, mert hagyom, hogy elburjánzzanak a szőrszálak az arcomon, és túl hájas a derekam, de a legrosszabb korbácsütés és kiabálás akkor jár nekem, amikor a lábkötőm szorossága ellen lázadozom. A dús szemöldök kitépkedhető, a súlyt le lehet éheztetni a lányokról, de a lótuszláb eltűnik, amint hagyják, hogy megnőjön. És tisztességes családból származó férfi soha nem venne el olyan lányt, akinek nincs elkötve a lába.

Enélkül nem lennénk különbek a rongdiknál! – kiabálta egyszer a nagyanyám, amikor én ordítva sírtam, hogy ne kelljen végigcsinálnom. Azokra a törzsekre utalt, akik általában az érintetlen vadonban barangolnak, és a „pakoljunk mindent lóhátra, és meneküljünk” stratégiát választották a hundunok ellen. Némelyek beilleszkedtek Huaxiába, amikor jelentős méretű területekről űztük ki a hundunokat, mások pedig a nagy falon szöktek át apránként, de folyamatosan. A határon sok ilyen szomszédunk van. A családom mindig óva intett attól, hogy olyan legyek, mint az ő nőik, akik „erkölcsök, szégyen és tisztesség nélkül szaladgálnak”.

Kis koromban átadtam magam a félelemnek, hogy olyan nő leszek. De ahogy egyre nagyobb lettem, egyre kevésbé értettem, mi olyan rossz bennük.

Amikor elhaladok a szomszédos falu alatt, néhány, térdig a sárba süllyedt férfi felkapja a fejét a munkából, hogy bámulja, ahogy eltotyogok. Nem mernének hozzám érni – mifelénk mindenki ismer mindenkit –, de mindig egyértelműen kimutatják vágyaikat.

Tudniillik amikor valamennyi tisztességes megjelenésű határvidéki lány ágyaspilótának jelentkezik, vagy gazdagabb férfinak adják el a városba, a határvidéki férfiak komoly nehézségekkel küzdenek azon a téren, hogy feleséget találjanak, aki majd kihordja a fiaikat. A feleségárak több tízezer jüanra rúgtak, így az itteni családok számára elérhetetlenné váltak, hacsak… nem küldik el ágyaspilótának a lányaikat, vagy nem adják el őket gazdag városi férfiaknak.

Zavaros egy rendszer ez, és nem valószínű, hogy a közeljövőben megszűnne. Senki nem marad a határon, hacsak nem muszáj neki. Legtöbben azért vagyunk még itt, mert eredeti, ősi otthonunk, Zhou provincia a hundunok kezébe került kétszázhuszonegy évvel ezelőtt.

A tőlem telhető legszúrósabb pillantásommal nézek a férfiakra. Az árkok olvadt rézként ragyognak a naplementében, én pedig azt képzelem, hogy valódi hő gerjed bennük, és élve elégeti a férfiakat.

Aztán eltörik a botom.

Gravitáció. Az egyik első tudományos fogalom, amit Zhinutól tanultam.

Miatta a sáros út felé zuhanok, majdnem bedőlök a rizsföldbe. Tenyerem élét a sárba vágom. Sűrű hideg csapódik az orromra és az arcomra.

Két karommal feltolom magam. Szürke piszok potyog melegedő arcomról a tunikámra. Felkészülök a nyerítő nevetésre.

De nem az jön.

A férfiak a földeken tocsognak, izgatottan kiáltoznak, és egy tabletes férfi körül gyülekeznek.

Zavartságomat remegés szakítja meg.

Az árkokban lévő víz remeg.

Elakad a lélegzetem. Csalhatatlanul érzem a földön a remegést, mely megrezgeti a víztükröt is.

A határon túl hundun–báb-csata kezdődik.

Fülemet a földhöz nyomom, mit sem törődve azzal, hogy még koszosabb leszek, és átnedvesedik a hajam köré kötött rongy. A nagy fal csupán néhány hegynyire van tőlünk. Tisztább napokon ellátunk egészen a párás, élettelen csúcsokig, melyekből minden csit kiszívtak a mellettük állomásozó bábok.

A férfiak biztosan az élő közvetítést nézik, és fogadnak arra, vajon mennyi harci pontot szereznek az egyes pilóták. De sokkal nyersebb, élénkebb és lenyűgözőbb így érezni a bábok fizikai erejét a bolygón keresztül.

Micsoda energia!

Kiszárad a torkom, a számban mégis összefut a nyál. Lehunyom a szememet, és elképzelem, ahogy én irányítok egy bábot, ahogy épületek fölé magasodva zúzom össze a földet hatalmas végtagjaimmal vagy fényes csicsóváimmal. Bárkit összetörhetnék, aki valaha megpróbált összetörni engem. Felszabadíthatnám az összes lányt, aki szeretne elmenekülni.

A férfiak örömujjongása szakítja félbe a fantáziálásomat.

Megrázom a fejemet. Száraz porszemek hullanak a ruhám ujjára. A térdemre emelkedem, és mocskosan bámulom törött botomat.

Abba kell hagynom az illúziók kergetését.

*

Nem tudom, apám úgy fogja-e találni, hogy takarodóra hazaértem. A napfény utolsó maradékai lidérces, kék fénybe vonják hegyi menedékünket, amitől hatalmas árnyéka kísértetiesen hasonlít a hundunokhoz.

– Hol voltál? – kap levegő után anyám a házunk oldalán található konyha rácsos ablakán túl. Hangja éppoly illékony, mint az általa kevergetett hatalmas woknyi zabkásából felszálló gőz. Nagyanyám egy széken ül mögötte, és egy szárnyas halat zsigerel ki éppen, mely az árokvizekből származik. A tűzhely lángjának fénye megviselt arcukra vetül, mintha lángoló pincébe szorultak volna.

– Az erdőben. – Az ablakon benyújtok anyámnak egy erszényt tele gyógynövényekkel és gyökérzöldségekkel. Azért töltök annyi időt az erdőben, hogy ilyesmit gyűjtsek, Zhinuval is így találkoztam.

– Mi történt? – Miközben anyám leteszi az erszényt a fapolcra, egy pillanatra sem veszi le a szemét piszkos ábrázatomról. Ősz hajszálak szabadultak ki a fejére kötött, kifakult rongy alól, és a felszálló gőzben lebegnek.

– Megbotlottam. Eltörött a botom. – Továbbtipegek a házsorok mellett futó kőösvényen. Óvatosan lépkedek, igyekszem nem dobogni az alsó szomszédunk agyagcserepes tetején.

– Szerencséd, hogy csata kezdődött. – Anyám a ház főbejáratára pillant. Szeme narancssárgán ragyog a tűzhely lobogó fényében. – Siess! Apád ne lásson meg így!

– Persze.

– Holnap pedig mosd ki azokat a ruhákat! Nem nézhetsz ki így, amikor megérkezik a hadsereg.

Szívembe markol a fájdalom attól, hogy milyen könnyedén mondja ezt. Még ha nincs is fogalma valódi szándékomról, azt biztosan tudja, hogy a bevonulás mindenképpen a halálommal végződik.

Biztosan emlékszik, Nővér esetében hogyan ért véget.

Vagy mégsem? Olykor anyám olyan jól képes úgy tenni, mintha semmi baj nem lenne – megrémít a gondolat, hogy az én fejem van tele hamis emlékekkel.

– Biztosan adnak jobb ruhát – motyogom a konyhaablakból reszketegen kiszűrődő fénycsíkokat bámulva.

– De azért tisztességesen kell kinézned.

Megállok a tipegésben, és derékból megfordulok, hogy szembenézzek vele.

Gyilkos terveimnek súlyos következményei lesznek, melyekről próbáltam nem tudomást venni: ha megölök egy vasnemest, egy több mint kétezer szellemi nyomású pilótát – míg az emberi átlag nyolcvannégy –, családom három generációját sodrom bajba. Anyámat, apámat, tizenhét éves öcsémet, Dalangot, a nagyszüleimet, a nagynénéimet és nagybátyáimat. Őket is kivégzik majd velem együtt. Mert a Yang Guanghoz hasonló pilóták túlságosan fontosak a háborús törekvés számára.

Adj okot, hogy megvédjelek! Reszketve bámulok anyámra. Állíts meg!

Egyetlen jelre van szükségem, hogy méltók a könyörületemre. Egyetlen jelre, hogy annyira fontos nekik az életem, mint amennyire az ő életüknek lennie kell nekem.

Mivel már nincs értelme visszafognom magam, odavetem legégetőbb gondolatomat neki:

– Tényleg jobban aggódsz amiatt, hogy tisztességesen nézek-e ki, mint hogy háborúba indulok?

A tűz ropog anyám mellett. Hunyorogva néz rám a fa füstjén és az illatos gőzön át. Aztán arcán mosoly jelenik meg, akár egy vadvirág az égő pusztán.

– A szemöldököd… hallgattál ránk. Nagyon szép vagy.

Elkapom a fejemet, és tovább-bicegek, hiába olyan minden lépés, mintha feszültség alatt lévő vezetékre lépnék.

Mintha nem is hallotta volna, amit mondtam.

Elektromos lámpások villognak faluszerte, úgy világítják meg az ablakokat, mint a bábok világító szeme, amivel a hundunok nem rendelkeznek. Szellő söpör végig a rizsföldeken, és nádas, vizes aromát csempész a készülő szerény vacsorák illatába.

Búzasárga fény árad ki a házunk nyitott bejárati ajtaján. Egy harci kommentátor bádoghangú kiabálása hasít bele az alkonyatba a tabletből, melyet a huaxiai kormánytól kapott a családom (de persze csak a férfiak használhatják kedvükre). Nagyapám, apám és fivérem letették a zsírtól megfeketedett étkezőasztalunkra. A képernyőt bámulják, melyen látszanak a hundunok és a bábok ütközésének villanásai.

Kihasználom az alkalmat, hogy átlépjem a küszöböt. Sietek a szoba felé, melyen a nagyszüleimmel kell osztoznom, mióta másodszor próbáltam megszökni az éjszaka folyamán, évekkel ezelőtt.

– Már jön is a Vörös madár!

Megtorpanok, majdnem hanyatt esem. Jéghideggé válik a vérem.

Csak ne azt az egységet!

Még bábmániás családom is kellemetlen csendbe burkolózik, pedig ők általában ujjonganak minden nagynevű egységnél.

Senki nem akar tudomást venni róla, hogy a Vörös madár jelenleg Huaxia legerősebb bábja. Alap formájában is több mint ötven méter magas, és az egyetlen király szintű bábunk jelenleg. De Li Shimin a pilótája, a vasdémon, egy félig rongdi, halálsoron lévő rab, aki csupán tizenhat éves volt, amikor meggyilkolta a saját apját és mindkét fivérét. Most tizenkilenc éves. Kivégzését csak azért halasztották el határozatlan ideig, mert szellemi nyomása döbbenetesen magas, két évszázada a legmagasabb. Noha az ágyaspilótákat mindig fenyegeti a csata közbeni halál veszélye, Li Shimin esetében teljesen biztos a végük.

Soha senki nem élte még túl mellette a csatát.

Hamarosan meghal egy lány.

– Hé! – ránt ki apám a gondolataimból.

Megugrom, a fafalba kapaszkodom.

Csikorog a széke lába a betonon. Feláll, szemöldöke között mély árnyékot vetnek a ráncok.

– Miért vagy ilyen piszkos?

Hideg verejték gyöngyözik rongyos fejkendőm szélén.

– Elestem a földeken.

Ez egyszer nem hazudtam.

A szellemfém és a csirobbanások hangja zendül a közvetítésen. Nagyapám és az öcsém tovább nézik, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Apám megkerüli őket, és felém lépdel. Egyre fogyatkozó haja miatt borzasztóan laza kontya lötyög a fején.

– Remélem, nem egy fiúval bolondoztál.

– Természetesen nem. – Hátrálok, vállam a nagyszüleim szobájának ajtajához ütődik.

Csak félig hazudtam. Én inkább összetörtem egy fiú szívét.

Apám közelebb trappol. Fölém tornyosuló teste mintha kétszeresére nőne.

– Nagyon ajánlom, hogy átmenj a szüzességi vizsgálaton, amikor…

Amikor azt a szót kimondja, elfelejtem, hogyan kell félni tőle.

– Utoljára mondom, hogy soha semmi nem járt bennem! – kiabálom. – Ne lovagolj már ezen!

Döbbenetében üres tekintettel néz rám, de érzem, hogy mindjárt áradni kezd dühe.

Beslisszolok a hálószobaajtón, és rácsapom.

– Mit mondtál nekem? – Ordítása megrengeti a házat, öklével az ajtót püföli. A sárgaréz kilincs olyan hangosan csörömpöl, mintha valami eltört volna benne.

– Leveszem a lábkötőmet! – Hátamat a nyíló ajtónak vetem, miközben nekiállok beváltani a fenyegetésemet. A fedetlen láb a fedetlen mellnél is szemérmetlenebb. Nem is beszélve a rothadó hús szagáról, ami biológiai fegyver lehetne. A lányoknak fent kell tartaniuk kecses csinosságuk illúzióját azáltal, hogy mindig parfümözött, hímzett cipőt viselünk, és soha nem vehetjük le a kötést senki, még a férjünk előtt sem.

Apám leveszi az öklét az ajtóról, de nem hallgat el. Tiszteletlen. Hálátlan. Kurva.

Csak a szokásos.

Anyám leheletfinom hangját hallom, ahogy próbálja megnyugtatni apámat. Az öcsém nevet. A nagyapám maximális hangerőre állította a közvetítést. Egy lány éppen meghal egy bábban az emberiség nevében.

*

Nem kockáztatom meg, hogy vacsorára elhagyjam a hálószobát.

Korog a gyomrom, úgy fortyog, mint a zabkása, amire áhítozik, de maradok a fonott nádszéken, melyben a nagymamám szokott kötögetni, és ugyanabban a favödörben áztatom a lábamat, ami felkészítette rá, hogy összetörjék.

Na, ezért nem baj, hogy őket is bajba sodrod, szólal meg lényem romlott, megátalkodott része a tudatom mélyéről.

Letekerem a fadugót az egyik magas termoszról, melyet a nagyszüleim a szobájukban tartanak.

Nem törődnek veled.

Gőzölgő sugárban folyadékot töltök a vödörbe. Gyógynövények levele és gyökere kering hevesen a csobogásban, a víz vörösesbarna színt ölt, mint a sötét sarokban felejtett vér.

Neked sem kell törődnöd velük.

Lámpás zúg felettem. Árnyékok mozognak a szoba koszos sarkaiban, mintha közeledni készülnének. Leteszem a termoszt, és üres tekintettel bámulom a szalmát, amin alszom, a nagyszüleim ágya mellett. Huaxiában úgy tartja a mondás: a férjhez adott lány olyan, akár az ajtón kiöntött víz. Dalang öcsém majd továbbviszi a Wu nevet, és egész életében ebben a házban fog élni, hogy gondoskodjon a szüleinkről, én viszont azért születtem, hogy futó vendég legyek a családom életében, valami, aminek árat lehet szabni, majd kereskedni vele. Soha nem vesződtek azzal, hogy saját ágyat szerezzenek nekem.

A pálcika csattogása a tálon és Dalang daloló hangja, ahogy lelkendezik a csatáról, fojtottan szűrődik át a falon. A bábok nyertek. Természetesen. Ha nem így lett volna, akkor szirénák hasítottak volna a levegőbe a falu hangszóróiból, és már kelet felé iszkolnánk, ahogy az őseink tették Zhou provinciából.

Másról nem beszélnek. Remélem, rám gondolnak.

Remélem, megbánással a szívükben kerülnek a sírba azért, ahogy velem és Nővérrel bántak.

A családirtásra ítéltek nem kaphatnak sírt.

Összerezzenek, de kiűzöm agyamból annak a képét, ahogy rothadó holttestünk a nagy falról lóg.

Nyílik az ajtó. A székhez préselem magam, nem tudom, hova nézzek, és remélem, hogy szemem nem olyan piros és duzzadt, mint amilyennek érzem.

Anyám odatipeg hozzám saját elkötött lábán, és egy tál zabkásával kínál. Esetlen biccentéssel veszem el a tálat. Hideg ujjaimat a forró porcelán köré fonom. Keserű könnyek ízét érzem a számban. Anyám leül mellém, a nagyszüleim ágyának lábánál. Görcsbe rándul a gyomrom a feszültségtől.

Mit akar? – csattan fel egy részem, míg egy másik azt mondja: – Állíts meg!

– Tian-Tian! – kezdi a babanevemmel, régi égési sérüléseket piszkálgatva a kezén. – Nem szabadott volna úgy beszélned az apáddal.

– Ő viselkedett először furcsán. – Átható tekintettel nézek rá, de közben fojtogató szégyen pírja önti el az orcámat. Számhoz emelem a zabkásás tálat, hogy elrejtsem az arcomat.

Állíts meg! – dübörög a szívem. – Állíts meg! Állíts meg!

Anyám csupán szomorúan grimaszol.

– Muszáj mindig ennyire megnehezítened mindent?

Szorosabban markolom a tálat.

– Anyu, komolyan úgy érzed, hogy könnyű volt az életed, mert mindig megadtad magad?

– Nem az a cél, hogy könnyű legyen. Hanem hogy megőrizzük a család békéjét.

A tálba nevetek, de nevetésembe komorság vegyül.

– Mondd meg neki, hogy ne aggódjon! Már csak két napig leszek itt, aztán annyi békéje lesz, amennyit csak akar.

Anyám felsóhajt.

– Tian-Tian, apád egyszerűen nagyon erősen éli meg az érzéseket. Mélyen legbelül tudja, hogy végül érett lettél. Hogy megértetted, mi a fontos valójában. Büszke rád. – Elmosolyodik. – Én is büszke vagyok rád.

Megfeszül a testem. Vontatottan emelem fel a fejemet.

– Büszkék vagytok rám azért, mert elmegyek meghalni?

– Nem tudhatod, hogy ez lesz-e a vége. – Kerüli a tekintetemet. – Mindig is erős akaratod volt. Hát nem azt mondta a vizsgálócsapat, hogy talán ötszáz felett van a szellemi nyomásod? Az emberi átlag hatszorosa! És ez négy évvel ezelőtt volt. Mostanra biztosan még magasabb. Te és Yang herceg-ezredes talán kiegyensúlyozott páros lesztek. Lehetnél a vashercegnője.

– Egész Huaxiában csak három vashercegnő van! – Könny szökik szemembe, így homályosan látom anyámat. – Az ő szellemi nyomásuk pedig több ezer! Ez csak egy valószerűtlen ábránd, ami miatt a lányok a túlélés illúzióját kergetik!

– Tian-Tian, ne beszélj ilyen hangosan! – Anyám rettegve az ajtóra pillant.

– Téged is megvigasztal ez az ábránd? – folytatom. – Ennek segítségével alszol éjszaka?

Az ő szeme is csillog.

– Miért vagy képtelen elfogadni, hogy jót teszel? Hős leszel. És a pénzből Dalangnak telik majd feleségre…

A földhöz csapom a tálat. A zabkásás porcelán nyálkás, gőzölgő robajjal törik szét.

– Tian-Tian! – pattan fel anyám. – A nagyszüleid itt alszanak!

– Igazán? És mit fognak velem tenni? – Kiabálom az ajtóra mutogatva. – Megvernek, hogy elvegyék tőlem Yang Guang kedvét a friss sebeimmel? A disznóólba küldenek aludni, hogy elvegyék tőlem a kedvét a szagommal? Ha annyira akarjátok azt a pénzt, akkor már semmit nem tehettek velem!

– Tian…

– Menj innen!

Nem beszélhetsz így vele – dorgál egy hang a fejemben, mely fájdalmasan hasonlít Nővéréhez. – Ő az anyád. A nő, aki életet adott neked.

De anyám elárult engem, ezért már nem az anyám.

Összeszorul a szívem. Megremeg az alsó ajkam. A térdembe kapaszkodva előrehajolok. Hangom átszűrődik a fojtogató síráson:

– Remélem, a következő életünkben nem lesz egymáshoz közünk.

harmadik fejezet

az élet, amire vágysz

A családom akkor szólít meg legközelebb, amikor bevonulásom reggelén a nevemet kiabálják.

Felkelek szalmaágyamról, ahol egész éjszaka görcsbe rándult gyomorral hánykolódtam, kezemben a fa hajtűt forgatva.

A terv szerint légpárnás hajó visz majd a nagy falhoz, ahogy a nővéremmel is történt. Vajon meglátták a távolból?

– Tian-Tian! – közeledik a nagyanyám hangja az ajtóhoz. – Egy fiú van itt!

Botladozva kelek fel. A nagyszüleim ágyának keretébe kapaszkodom.

Egy fiú…

Nem. Nem, az nem lehet…

Kábultan tipegek az ajtóhoz. Balsejtelem fúj riadót a mellkasomban. Kalapáló szívverésem tenyeremen keresztül az ajtóban dübörög tovább, ahogy kilököm.

A fény égeti a szememet. Aztán, amikor már nem látok pöttyöket, ott van ő. Zhinu. A perzselő napsütésben áll a bejárati ajtó előtt, és a családomat kérleli, akik úgy lapulnak, mint a barlangi lények a házunk árnyékában. Fehér selyemöltözete, melyre arannyal bambuszrügyeket és leveleket hímeztek, úgy ragyog, mintha nem is e világi lenne az anyag.

Még soha nem láttam az erdei árnyékfoltoktól távol. Egy pillanatig összezavarodom, hogy tényleg ő-e az. De hangjának lágy tenorját nem lehet összetéveszteni semmivel.

– Nénéim, bátyáim, higgyenek nekem, bármilyen árat megfizetek. – Felmutatja a családomnak fémből készült személyi igazolványát. – Kérem önöket, hadd vegyem feleségül a lányukat!

Úgy szorul össze a szívem, mintha megbotlottam volna a rizsföldön.

A családtagjaim döbbenten állnak. Leesik az álluk. A szájukhoz kapnak. Nagyanyám, aki a legközelebb áll hozzám, megrökönyödött pillantást vet rám és Zhinura. Valószínűleg petárdaként robbannak a fejükben a számok, ahogy meglátják a Huaxia fővárosából, Chang’anból való családnevét és címét.

Talán meg is tiltják, hogy felszálljak a hajóra.

Szó és gondolkodás nélkül mozdulok meg. Elnyomakodom mellettük, megragadom Zhinu csuklóját, aztán bevonszolom a ház félhomályába. Szája kikerekedik a meglepetéstől. Majdnem átesik a küszöbön. De aztán találkozik a tekintetünk, és szemében olyan tűz lobban, amitől a fájdalom a szívembe mar.

A nagyszüleim szobájába rángatom. Még a cipője is más hangot ad ki, ahogy a piszkos betonpadlónkon csoszog.

– Ne gyertek be! – utasítom a családomat, majd becsapom az ajtót, porfelhőt kavarva.

Zhinuhoz fordulok. Az ablakon beszűrődő napsugarak földöntúli pengeként szelik át, amitől ruhája holdszínűvé válik, bőre pedig áttetszővé.

– Ez az én házam. Az otthonom – töri meg reszkető hangom a csendet. Annyira oda nem illőnek tűnik a zsíros fafalak előtt, hogy nem vagyok benne biztos, hogy nem álmodom. – Soha, de soha nem szabadott volna itt megjelenned… Egyáltalán hogyan találtál ide?

– A hivatalos jegyzékek alapján. – Nagyot nyel, és lesüti sűrű pillás szemét. – Zetian, magammal vihetlek Chang’anba.

– Nem, nem teheted! – kiabálom, mert biztosan tudom, hogy a családom hallgatózik. – Ezt csak úgy mondod. Apád soha nem hagyná, hogy elvegyél.

– Van még tizennégy fia. Majd túlteszi magát rajta.

– Tényleg? Valóban? Nem örülne jobban, ha valami magas beosztású hivatalnok unokáját vennéd el? Nem hiszem, hogy Huaxia leggazdagabb embere lenne, ha nem használná ki a lehetőségeit!

– Akkor majd saját lehetőségeket teremtünk. Együtt kitaláljuk. Amíg van élet, addig van remény. – Zhinu ujjaimat a beszűrődő napsugárba emeli. Hangja úgy reszket, mint a téli levegő, szavai úgy hullanak ki száján, mint a hó. – De nélküled bármilyen élet értelmetlen lenne.

Reszket a fény a szememben. Homályossá válik az arca.

Tudom, hogyan kell kezelni a fájdalmat. Meg tudok küzdeni a veréssel, a sértésekkel, azzal, hogy felőrölnek, összetörnek, és úgy hajigálnak, mint egy darab szemetet. De ezt…

Ezt nem tudom kezelni.

Olyan, mintha nem is lenne valóságos. Nem is lehet az.

Nem dőlök be neki.

– Jaj, hagyjál már! – Elrántom a kezemet. Forró könnycseppek égetik a szemem sarkát. Száraz nevetés töri meg a hangomat. – A határvidéki parasztlány beházasodik Huaxia leggazdagabb családjába? Megtennéd, hogy legalább fél lábbal a valóság talaján maradsz? Nem valamiféle tizennégy éves gyerek vagyok, akit becsaphatsz.

Elhomályosul a tekintete.

– Zetian…

– Ne tegyél már úgy, mintha a családod valaha engedné, hogy az ágyasodnál több legyek! – Botladozva hátrálok. – Az pedig nem működhet. Baj lesz, amikor nem vagyok hajlandó meghunyászkodni az undorító, disznó apád előtt. Amikor nem vagyok hajlandó szolgálni a megfelelő feleségedet, akit előbb-utóbb szerez neked. Amikor nem vagyok hajlandó kihordani a fiadat – mert soha nem hagyom, hogy bárki ivadéka bennem növekedjen, és örök béklyót jelentsen, még a tiéd sem. És képtelen lennél mindezt megakadályozni, mert tizenhét éves vagy, és az összes pénzed és hatalmad apád kegyétől függ. Persze el is szökhetnél velem bátran, aztán tölthetnénk egész életünket szegény bevándorló munkásként valami kisvárosban, de mivel én nem tehettem meg azt, amire vágytam, keserves életem lesz. Folyamatosan az jár majd a fejemben, hogy mennyivel boldogabbá tett volna, ha önként jelentkeztem volna meghalni, mint az, hogy veled mentem. Ezt akarod? Ilyen életre vágysz, Gao Zhinu?

Szavaimat fojtogató csend követi.

Zhinu úgy néz rám, mint egy gyönyörű, halhatatlan lény, aki a mennyei udvarból szállt le, hogy aztán szembetalálkozzon a kannibalizmus létezésével.

Aztán elmúlik a csend.

Zörgő zakatolás szűrődik be az ablakon. Erős szél kavarog a hegyekben, felborzolja a fákat. A disznók és a csirkék az udvarban megijednek, röfögnek és rikoltoznak a karámban.

Na, ez viszont már biztosan a hajó.

Hallottam már ezt a hangot, akkor, amikor elvitték a nővéremet. Nem tudtam, hogy érte jött, amíg a házunk fölé nem ért a jármű, melynek acélteste fehér tűzként világított, és egy jól fésült, kontyos, olívazöld egyenruhás katona le nem eresztett egy kötélhágcsót az udvarunkba. Mindenki eltitkolta előlem. Még Nővér is. Hisz nem tudhatták, mit tennék, hogy megakadályozzam, ha korábban megtudom.

Akkor már nem állíthattam meg senkit.

Most már engem sem állíthat meg senki.

– Zetian! – Zhinu közelebb hajol, és tágra nyílt szemmel suttog. – Biztosan máshogy is meg lehet ölni Yang Guangot. A családomnak vannak kapcsolatai a…

– Ha tehetnél bármit, már megtetted volna – sziszegem. – Nem érhetsz el egy olyan erős, népszerű pilótához, Zhinu. Egyszerűen nem lehet!

– És a családja? – Zhinu hangja mélyebbé válik. Szeme olyan fenyegető szenvedélytől sötétül el, amilyet csak párszor láttam rajta. – Ők nem érinthetetlenek. Nem lenne elég, ha őket…?

– Nem! – mondom levegő után kapkodva, és visszahőkölök Zhinu felvetésétől. Tényleg nagyon kétségbeesett. – Nem ők követték el a bűnt! Mégis mi értelme lenne?

– Akkor hadd haljon meg egyszerűen a csatában! Még a férfi pilóták is ritkán élik meg a huszonötöt.

– Te ezt nem érted. Nekem kell megtennem. A saját kezemmel kell megbosszulnom Nővért.

– Miért? – Összevonja jól ápolt szemöldökét. – Majd a karma gondoskodik róla.

– A karma nem létezik – mondom, minden szót úgy hangsúlyozva, mintha a fogammal akarnám őket összeroppantani. – Ha viszont mégis, akkor határozottan leszarja az olyan embereket, mint én. Van, aki azért született, hogy használják, aztán eldobják. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy csak úgy éljünk, a sorsra támaszkodva, mert ezen a világon semmit nem értünk hoztak létre. Ha valamit el akarunk érni, akkor mindennel meg kell küzdenünk, hogy erővel vehessük el.

Zhinunak nincs több mondanivalója. Csak néz rám, szeme körül a kimerültség ráncaival. Félig felkötött hajának tincsei makulátlan ruhája elejére lógnak, és oldalra libbenek, ahogy a feltámadó szél egyre erősebben áramlik be az ablakon.

– Amúgy is mindenki meghal – mondom lágyabban. – Te nem szeretnél legalább úgy elmenni, hogy elérsz valamit, amiről álmodtál?

– Az… – Zhinu szája kinyílik, majd becsukódik. Elsápad az ajka. Képtelen vagyok levenni róla a szemem. – Az én legnagyobb álmom az, hogy veled lehessek. Bujkálás és szégyen nélkül.

Összeszorul a szívem

– Akkor sokkal nagyobbat kellene álmodnod, Zhinu.

A légpárnás hajó hangosabban morog. Zúg az egész ház, rezegnek a falak.

– Nem is bánod? – Zhinu még közelebb hajol. – Tényleg nem jössz velem?

– Ugyanazt a csatát vívom így is, csak a falu helyett a városban – motyogom, miközben a figyelmem vissza-visszavándorol az ajkára. Újszerű feszültség épül bennem. – Fáradt vagyok. Nagyon fáradt.

– De lehetne…

Két tenyerembe fogom az arcát, megszűnik közöttünk a távolság. Ajkammal belefojtom kérlelését.

Olyan melegség születik bennem, mint még soha. Forróság árad ereimben, és mintha világítana tőle a vérem. Zhinu ajkai először feszültek a meglepetéstől, de aztán felveszik az enyémek alakját. Felemeli a kezét, és reszketve simítja meg a nyakamat, mintha félne hozzám érni, mintha attól tartana, hogy ez nem a valóság.

Amikor megszakítom a csókot, beletúrok hajának felkötött részébe, aztán homlokomat az övéhez nyomom. Leheletünk melege gomolyog arcunk között.

Talán ha más lenne a helyzet, meg tudnám ezt szokni. A melegség és fény menedékét. Azt, hogy értékelnek. Szeretnek.

De én nem hiszek a szerelemben. A szerelem nem menthet meg.

A bosszút választom.

Észhez térek, és azonnal elhúzódom, miközben őt eltolom magamtól.

– Ugye ezt akartad tőlem? – kérdezem érzelemmentesen, és nem veszek tudomást zilált külsejéről, fájdalmas tekintetéről. – Hát megkaptad. Most pedig engedj el! Ha valahogy visszaszerzed a testemet, égesd el, aztán szórd a hamvaimat a patakba! Hogy Nővér után mehessek, akárhol is van.

Nedves csíkok törnek utat maguknak a szeméből, megcsillannak a napfényben.

Képtelen vagyok már ránézni. Megfordulok, és az ajtóhoz indulok.

De mielőtt odaérnék, megtorpanok.

– Még egy dolog – szólok hátra a vállam felett, túl halkan ahhoz, hogy a családom meghallja a hajó zaján át. – Ne hidd azt, hogy megbocsátom, hogy megjelentél nálunk, és majdnem tönkretetted a tervemet, miközben tudtad, milyen fontos ez nekem! Ha bármit elárulsz a hadseregnek, megölöm magam, amikor bezárnak, és életed végéig kísértelek.

Aztán kitárom az ajtót, és örökre elhagyom őt.

negyedik fejezet

szolgálatra készen

Egy félhomályos szoba a nagy fal alatt. Egy fémemelvény, tele sárgaréz tokos vizsgálóeszközökkel. Egy fénylő játékképernyő a plafonon, amelyet néznem kell, amíg fel-le hintáztatnak egy billenthető asztalon.

Esküszöm, kis híján lehányom új, vékony ágyasruhámat, amikor az asztal egy rántással végre megáll. Hasamhoz kapok, miközben leengedem a tapadós szilikon játékvezérlőt. Szédelgek a tehetetlenségtől. Most már értem, miért közvetlenül érkezés után kellett volna elvégezni a vizsgálatot. De probléma merült fel a géppel, ezért először nekiálltak kicsinosítani minket.

– Hatszázhuszonnégy! – kiabálja Dou néni, egy idős szolgáló a szellemi nyomásom hivatalos értékét a képernyők lidérces fénye mögül. A szám a terem fémfalai között visszhangzik.

Döbbenet áramlik végig a testemen, miközben meglepett suttogás száll ide-oda a többi öt lány között, akik a vizsgálóemelvény alatti padon ülnek. Eddig nagyrészt kétszámjegyű értékeik voltak, leszámítva egy száztizennyolcast.

Tizennégy éves koromban egy mobil vizsgálócsapat érkezett a falumba, és minden gyereket leteszteltek, de nem számítottam rá, hogy túlzónak tűnő becslésük esetemben pontos lehet. A szellemi nyomás a mentális erő mértékegysége, azé az erőé, amit az ember használni tud, hogy a csijét áramoltassa. Csupán az emberek három százaléka lépi át az ötszázas határt, ami ahhoz kell, hogy egy bábot aktiválni lehessen. Kis híján felnevetek a dolog abszurditásán.

Ha fiú lennék, áloméletem lenne. Földönkívüli óriásrobotokkal küzdhetnék a saját, hatalmas harci gépezetemben ülve; az emberek szeretnének, és sztárként dicsőítenének, ráadásul egy őrtoronynyi ágyas szolgálna.

De nem vagyok fiú, ez az érték pedig csak azt jelenti, hogy kicsit több csatát élnék túl, mint a legtöbb ágyaspilóta.

Én viszont nem ezért jöttem.

Dou néni a képernyőit megkerülve odatipeg hozzám. Haját magas, szoros kontyba fésülte. Árnyéka növekszik a falon, ahogy közeledik. Sötétzöld tunikájának aranyszegélyei és csomógombjai megcsillannak a játékképernyő fényében.

– Gratulálok, Wu úrhölgy! – mondja, miközben leveszi a fejemre rögzített vezetékes szondákat. – Teljes jogú hitvesként lép Yang herceg-ezredes szolgálatába.

Hú! Még Nővér is csak ágyas rangú volt; a kezdő fizetésem az övének négyszerese lesz. A családom teljesen odalesz örömében.

Legalábbis néhány napig. Hmm.

– De ne felejtse el, hogy ez nem állandó érték! – ismétli el Dou néni ugyanazt a beszédet, amit a többieknek is mondott. – Lehet, hogy más lesz a helyzet, amikor beszáll egy bábba, attól függően, hogy mennyire illenek össze Yang herceg-ezredessel. Lehet, hogy rosszabb teljesítményt nyújt majd azért, mert képtelen együttműködni az elméjével. De lehet, hogy metamorfózison esik át, és közelebb kerül az ő szintjéhez. A legjobb tanács, amit adhatok, az, hogy értse meg, támogassa őt, és álljon mellette, akármilyen elkeseredett is a csata. Tegye meg, ami öntől telik, és még az is lehet, hogy a vashercegnője lesz.

Alig vagyok képes megállni, hogy felhorkanjak. Még az egyértelmű számok tükrében is próbál megtéveszteni minket, hogy széles mosollyal botladozzunk a halálunkba abban a hitben, hogy mi lehetünk azok a különleges kivételek.