A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Martin Scorsese – Antonio Spadaro: Dialoghi sulla fede

La nave di Teseo, Milano, 2024

© 2024 La nave di Teseo editore, Milano

Fordította

Betlen János

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2025

Hungarian translation © Betlen János, 2025

Borítóillusztráció © ricardoreitmeyer/Getty Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-491-4

Tartalomjegyzék

Előszó (Antonio Spadaro)

A Némaság

Asztma és kegyelem

Felkérés Ferenc pápától

A történet mélyén

Egy Jézusról szóló lehetséges film forgatókönyve (Martin Scorsese)

Édesanyámnak, Graziának és édesapámnak, Santinak, amiért megtanítottak rá, hogy ha történet kerül elém, látni tudjam

Előszó

New York, 2016. március harmadika. Becsengetek Scorseseékhez. Hideg van, de szépek a fények. Déli egy óra. A konyhában fogadnak, családiasan. Megkérdik, meginnék-e egy jó kávét. – Olaszt – teszik hozzá nyomatékkal. Elfogadom. Átfáztam. Egy kicsit korán érkeztem, úgy gondoltam hát, teszek egy kört a háztömb körül, mielőtt becsengetnék. A forró – és olasz – kávé vonzó gondolat. A nappaliban Martin felesége, Helen fogad. Erősen otthonos az egész, hosszasan elbeszélgetünk, amíg meg nem jön a férje is. Egymás mellett ülünk a díványon.

Martin fiatalos léptekkel érkezik, arcán vendégszerető mosollyal. A közös gyökereinkkel kezdjük. Voltaképp földiek volnánk. Rólam tudja, hogy messinai vagyok. Ő meg a Messina és Palermo közt feleúton fekvő Polizzi Generosába valósi. Pontosabban a nagyapja volt odavalósi. Mindenesetre nagyon is számontartja, hogy ott vannak a gyökerei. Polizzi Generosában született Giuseppe Antonio Borghese, a jeles gondolkodó, irodalmár és politikus, valamint Mariano Rampolla del Tindaro bíboros, XIII. Leó államtitkára, akit kis híján pápává választottak.

De nem róluk beszélgetünk. Azt idézzük fel, milyen életet élt bevándorlók unokájaként New Yorkban, milyen volt ott ministránsnak lenni. Vérségi kapcsolatok, erőszak és szentség kibogozhatatlan elegye az eredmény. Martinra drámai hatást tettek a templomi rítusok, elbűvölte a liturgia. A templomi jelenetek emléke összemosódik az utcák képével, ahol a kisfiú öntudatlanul is első filmjeit forgatta – képzeletben. Álmaival, rémálmaival, amelyekben gengszter és pap egyaránt akadt a szereplők között.

– Kissrác koromban nagy szerencsém volt a papommal, Principe atyával. Rendkívüli ember volt. Rengeteget tanultam tőle. Egyebek közt, hogy legyünk könyörületesek magunkhoz és a többiekhez – meséli.

Amikor hozzám beszél, talán Principe atyát látja maga előtt. Ő is szicíliai volt, akárcsak én. És rájövök, hogy a vallásról nem angyalok, hanem emberek jutnak az eszébe.

„A kegyelem az ördög birodalmában” – Flannery O’Connornak ez a mondata azt hiszem, tökéletesen ráillik Scorsese életművére. Martin egyszer elmesélte, milyen nagy hatást tett rá egy mondat, amit Marilynne Robinson Szellemtelenség című könyvében olvasott: „Tehetségesek vagyunk az alkotásban, és éppolyan tehetségesek a rombolásban!” Ettől megfejthetetlen az ember, pontosabban ettől nem egyszerűsíthető le magyarázatokra. „A nagy misztériumtól, hogy itt vagyunk, hogy élünk s hogy meghalunk.” Szerintem Martin élesen megkülönbözteti a misztériumot a problémától: az előbbi esetében ugyanis a válasz sohasem lesz képes kimerítően megfelelni a kérdésre. És a misztériumot nem szabad problémává egyszerűsíteni.

– Amikor ministráns koromban mise után kimentem a templomból, azon morfondíroztam, hogyhogy minden úgy folytatódik tovább, mint azelőtt. Hogyhogy nem változott semmi? Hogyhogy Jézus testétől és vérétől nem rendült meg a világ?

Hogyhogy a halál és a feltámadás misztériuma nem változtatta meg a világot? Kínzó, misztikus kérdés. Hogyan tudta Scorsese magával hurcolni életének évtizedein át? Biztosan a filmek segítették hozzá. A Dühöngő bikától Az utolsó megkísértésen át a Némaságig. A Megkísértéshez Jeruzsálembe utazott: – Elvittek a Szent Sír-templomba – meséli. Ott volt Krisztus sírjánál, folytatja. Letérdelt, elmondott egy imát, de közben nem érezte, hogy megváltozott volna. A hely földrajza annál nagyobb benyomást tett rá. Utóbb aztán visszaszállt az egymotoros repülőgépre, és hirtelen – folytatja – a szeretet mindent betöltő érzése járta át.

Megjött hát a válasz a nagy kérdésre: valami igenis megváltozott.

Fél négyre jár, mire eljövök Scorsesééktől, és nincs már olyan hideg, mint érkezésemkor volt. Gyalog indulok haza a Central Park mentén.

Mr. Scorsesével legközelebb a rá következő november 25-én találkozom Rómában. Délután öt óra van. Korán érkezem a szállodájához, ráérek hát kiélvezni az egy impresszionista festő vásznára kívánkozó naplementét. Alig néhány másodperccel azután, hogy átlépem a szálloda küszöbét, Helen is belép. Rápillantok, és az az érzésem, mintha el sem váltunk volna. Leülünk teázni. Pontosabban csak én teázom, ő egy pohár vizet kér. Már az első néhány szó után szinte meg is feledkezem róla, hogy voltaképp a férje miatt vagyok itt. – Mindjárt itt van – mondja Helen. Én meg: – Kicsoda?

Felállok, hogy Mr. Scorsesét fogadjam. A szokásos sötét öltönyben érkezik, de nincs rajta szemüveg: a kezében tartja. Meleg kézfogás és mosoly. Leülünk, és már jön is a kenyér, a grissini, az olívaolaj, a só, a kétszersültek meg az ő amerikai tejeskávéja. Mind harapunk egy keveset. Aztán a rendelkezésünkre bocsátott, mértékletesen előkelő és kellemes terem sarkában álló asztalnál folytatjuk a beszélgetést.

Ott folytatjuk, ahol a kegyelemről szólva New Yorkban abbahagytuk. Mint megtudom, időközben Indianapolisban szemműtéten esett át, és hosszú ideig nem olvashatott. Ezért hát hangoskönyveket szerzett be, és az unalomig hallgatta Dosztojevszkijt. A Karamazov testvéreket. Elmondja, mekkora élvezet volt, és mit kellett küzdenie a képzelőerejével, ahogy hallgatta. Elmondom neki, hogy Ferenc pápa is kedveli Dosztojevszkijt. – Érdekes – vágja rá. – Pontosan mit talál benne a legjobbnak?

Beszámolok róla, hogy a pápa kedvence a Feljegyzések az egérlyukból. Erre felpattan: – Az enyém is az! – kiált fel. – A Taxisofőr az én feljegyzésem az egérlyukból.

Folytatjuk a beszélgetést, amit júniusban kezdtünk el a kegyelemről, és megkérdem, volna-e kedve egy, az életre készülődő fiataloknak szánt írásban elgondolkodni az életéről. Beleegyezik, és ebből kerekedik ki Az idő bölcsessége című könyv egyik fejezete.{1} Abban a kötetben idős emberek beszélik el a történetüket fiatalabbaknak, és az volt a szándékunk, hogy ily módon építsünk hidat a nemzedékek között. A szereplők egyike Ferenc pápa volt. Martin fenntartás nélkül kiadta magát benne, és így fogalmazott: „Azt hiszem, többet tanultam a kudarcaimból, az elutasításokból, az ellenségeskedésből, mint a sikereimből.” El is jött aztán Rómába, hogy az egyházfő társaságában mutassa be a kötetet 2018. október 23-án. Ott aztán a nyilvánosság előtt intézett kérdést Ferenc pápához:

– Szentatyám, ma az emberek egyre nehezebben képesek megváltozni és hinni a jövőben. Nemigen hisznek már a jóban sem. Ha csak körültekintünk, ha beleolvasunk az újságokba, az a benyomásunk támad, hogy ma már a gonosz, sőt egyenesen a rettegés és a megaláztatás jelét viseli az élet ezen a világon. Hogy élhet az ember jó életet, hogy járhat az igaz úton egy olyan társadalomban, ahol a cselekvés mozgatórugói a mohóság és az irigység, s ahol a hatalom erőszakban nyilvánul meg? Hogyan élhetek jó életet, ha a gonosz a mindennapi tapasztalatom?

A súlyos kérdésre a pápa a kérdező szemébe nézve válaszolt. Emlékszem aztán arra is, ahogy átöleli őt és a feleségét, Helent. Abban a pillanatban indult el valami, talán az érzés, hogy itt egy feladat vár valakire. Ugyanez a mélységes, kölcsönös megértés volt a szemükben 2019. október 21-én, amikor Ferenc és Martin az Amazóniáról tartott szinódus szünetében találkozott rövid időre.

Később felkértem, szerepeljen az Egy generáció története Ferenc pápa társaságában című Netflix-sorozatban. Ráállt, és kendőzetlen őszinteséggel mondta a kérdező szerepét vállaló lányának: – Mi, akik filmeket forgatunk, nem magunkért dolgozunk, hanem hogy igazságot szolgáltassunk a bennünket körülvevő életnek, s hogy megpróbáljuk megfejteni, mi is az ember.

2019 februárjának közepén találkoztunk újra, nála vacsoráztam. Hosszasan beszélgettünk Bruce Springsteenről, a „Badlands” és a „The Rising” című dalairól. Elmenet, késő este eszembe jutnak a „New York City Serenade” felkavaró sorai: „It’s midnight in Manhattan, this is no time to get cute”, és meghatódom.

Szó esett köztünk arról, milyen fontos a drámaiság, a drámai regény, az olyan, amely az életet tükrözi. Nem az eszméket, hanem az emlékeket. Elmondta, hogy az utcát járva tanult meg látni. – Ez is egyfajta kegyelem – magyarázta. – Szerintem végső soron minden a kegyelemre vezethető vissza. A kegyelem olyasvalami, ami egész életünkön át meg-megtörténik velünk. Olyankor, amikor a legkevésbé számítanánk rá.

Egy gyakran halálos kimenetelű vírus terjed szét a világban. Egy világjárvány kellős közepén vagyunk. És arra gondolok, hogy Martin kiskorától asztmás. Eszembe jut Ferenc pápa fiatalkori tüdőműtétje is. Felvetődik bennem, hogyan hathat az életszemléletére, hogy kicsi a tüdőkapacitása. 2020 késő tavaszán elhatározom hát, hogy megkérdezem Scorsesétől, hogyan éli meg a koronavírus idejének kényszerű bezártságát. Milyen visszhangot kelt benne? E-mailben zajlott a nem túl hosszú üzenetváltás, de aztán a rendező hétszer is újracsiszolta a szöveget, mert nagyon pontosan akart fogalmazni: ezek az élmények ugyanis igen mély nyomot hagytak benne.

„Egyszer csak magamra maradtam a szobámban, és az egyik lélegzetvételtől a másikig éltem” – írta kényszerű bezártságáról. Biztos, hogy visszaemlékezett a fiatalkorára, amikor gyakran az ablakon át szemlélte otthonról a világot: „Az utcát bámulva annyi mindent láttam; hol szép, hol szörnyű dolgokat, néha leírhatatlanokat is. Meghatározó emlékeim egyike ez” – mesélte. A filmfelvevő lencséjének szerepét otthonának ablaka töltötte be: azon át figyelte a cselekményt, az utcán zajló emberi történeteket. Elbeszélésében a kegyelem diadala tükröződik. Egy-egy hunyorítás kíséretében. – Egyfajta kegyelem vesz körül – bizonygatja mosolyogva. És a feleségére néz. Hanem a kegyelem, amelyről beszél, teljességgel érthetetlen lenne a por és az árnyék nélkül.{2} A világjárvány kellős közepén, amikor minduntalan azt lehetett hallani, hogy „a bennünket körülvevő levegő, az éltető levegő meg is ölhet minket”, csak ennyit szólt erről: – Lenni. Lélegezni. Itt. Most. Hát mindez nem maga a kegyelem?

2022 októbere: a világjárvány kezdete óta először ismét találkozunk, és ismét nála vacsorázom. Mielőtt leülnénk, egy apró könyvet kapok tőle ajándékba a könyvespolcról. A címe: Isten jelenlétének gyakorlata. A szerző a Feltámadásról nevezett Lőrinc testvér, a tizenhetedik század közepén élt karmelita szerzetes, az előszót pedig Dorothy Day írta. Feltűnik nekem néhány aláhúzott rész. Mindenekelőtt az a mondat, amely úgy szól, hogy ha Istennel akarunk lenni, „kápolnát emelhetünk a szívünkből, hogy legyen hova visszavonulunk, ahol időnként szelíden, alázatban és szeretetben lehetünk együtt Vele”.

Mutat néhány képet és jelenetet a Megfojtott virágok című filmből. Lélegzetelállítóan szépnek találom őket. Ráismerek bennük néhány Georges de La Tour-idézetre is. De aztán regényekre fordítjuk a szót, arra, hogy miből is áll össze egy-egy történet, és hogy miként festenek a történetek keresztény szemszögből. Egy lényeges dologban egyetértünk: az emberi történéseket igenis megérintheti a kegyelem. Ez egyúttal azt is jelenti, hogy a kegyelem érintése – legyen az akár simogatás, akár arculcsapás – előidézhet valamilyen radikális változást. Egyszóval egyetértünk abban, hogy az ember csakugyan képes megváltozni: változtatni az életén is, nem csak a gondolkodásán. Helent nem győzöm csodálni: betegség ide, betegség oda, egy pillanatra sem lankad a figyelme. Élénk pillantásokkal kíséri beszélgetésünket, és szűkszavúan, de annál élesebb, hajszálpontos és mindig célba találó megjegyzésekkel vesz részt a társalgásban.

Martin azt kéri, találkozzam Kent Jones rendezővel és filmkritikussal, akivel a kilencvenes évek óta dolgozik együtt. Éppen indulóban voltam Róma felé, ő pedig nem volt New Yorkban, végül mégis sikerült egy órára összefutnunk a Rockefeller Center melletti kis kávézóban. Értékes beszélgetés volt, kiegyensúlyozott, metszően éleselméjű embert ismertem meg benne. Sok mindenben éppen Martin ellentéte, de értem, mitől nagy kettejük között az összhang.

Rómában aztán elgondolkodtam az elhangzottakon, és küldtem Martinnak egy e-mailt. Ebben tudattam vele, hogy éppen egy Jézusról szóló könyv munkájának vége felé tartok, a címe: Una trama divina. Gesù in controcampo.{3} Nem életrajzot írtam, hanem a maguk módján filmszerű képekből álló magyarázatfüzért. Ferenc pápa írt hozzá előszót, s ebben Jézus alakjáról elmélkedett. Úgy éreztem, be kell avatnom ebbe Martint. Az előszó végén a pápa azzal a felhívással fordult a művészekhez, hogy „varázslatos, új nyelven, erőteljes történetekkel és képekkel” jelenítsék meg Jézust.

Scorsese úgy érezte, személyesen neki szól ez a felkérés. Vagy tíz nappal később megírta, hogy mindenképpen válaszolni szeretne. Nem tanulmányra készül – írta –, hanem rendező lévén egy forgatókönyvre, „olyasmire, ami látványában és szellemében készületlenül éri a befogadót”. Amikor megkaptam ezt a választ, megrendített a gesztus. Éppen egy jezsuita barátomnál vendégeskedtem Franciaországban, és ebédhez készülődtünk: körbe-körbe jártam a szobában, hogy olvasás közben kiengedjem a feszültséget. Többször is elolvastam ezt a scriptet, „egy lehetséges film forgatókönyvét”, ahogy ő írta, és megállapítottam, hogy sok minden ott sűrűsödik benne Martinból és életművéből. Természetesen össze sem vethető az egyéb egy főszereplős alkotásokkal, mint amilyen a Királyok királya, a Hamlet vagy James Dean filmjei voltak. Martin végül ezt írta nekem: „Egyszerűen megpróbáltam megfelelni a művészekhez intézett pápai felhívásnak, s válaszom talán újabb válaszokat vált ki.”

2023 áprilisában találkozunk újra, egy jó hosszú beszélgetésre. A fél évvel korábbi vacsorákon elmondtam neki, hogy a La Civiltá Cattolica nevében a Georgetown Egyetemmel együttműködésben negyven költőt hívunk össze a világ minden részéből, hogy a képzelet és a katolicizmus témájáról vitatkozzanak. A rá következő májusra terveztük a találkozót. Megkérdeztem, szeretne-e ott lenni, és úgy láttam, nem lenne ellenére. Most aztán rögzítünk is mindent. Majd Cannes után érkezik, ahol a Megfojtott virágokat mutatja be.

Meg is érkezik Rómába, és abban a szállodában száll meg, amelyre lakásom ablakai nyílnak. Május 26-án este találkozunk néhány szóra, másnap reggel pedig együtt megyünk el az audienciára, amelyet Ferenc pápa ad a költőtalálkozó résztvevőinek. Emlékezetes pillanat volt ez. Martin ajándékot nyújtott át a pápának az oszázs indiánoktól. Délután eljött a költőtalálkozóra. Jó heves párbeszéd zajlott le kettőnk között. Feljegyzés, majd részletesebb írásos összefoglaló is készült róla.

Este együtt vacsoráztunk. Marilynne Robinsonra, az egyik legnagyobb élő írónőre terelődött a szó, aki odaadó kálvinista lévén megingathatatlanul hitt az eleve elrendelésben. Ekkor élesen, bevallom, túl élesen fogalmaztam: nem volt semmi szükség a keménykedésre. – Költői zsenialitása a mentség, vagyis ez menti meg a történeteit az eleve elrendelésbe vetett hitétől – mondtam. – Az olyan ember, aki szerint mindannyian eleve vagy üdvösségre vagy kárhozatra vagyunk ítélve, nem is írhat érdekes történeteket, mert el kell tekintenie attól a valamitől, amitől egy történet működik: a szabad akarattól.

Megfogadtam Scorsesének, hogy megpróbálom jobban megérteni Robinson gondolkodását. Nem azt, hogy kedvelni fogom az írásait, mert azzal már megvolnék. Szóval megígértem. De egyvalamiben egészen bizonyos vagyok: az olyan történet, amely „előre meg van írva”, nem lehet érdekes. Minden szereplő csak addig él, amíg a szerzője ír róla. A sarkon túl bármely pillanatban ott várhatja egy lesben álló ellenség. Szent is lehetne belőle, valamitől egyszer csak mégis lezuhan a pokolba. Vagy elkárhozhatna, de váratlanul, megmagyarázhatatlanul mégiscsak megmenekül (és esetleg másokat is megment). Ugyanis közbejön valami, ami mozgásba hozza a szabad akaratát, mert nincs odaláncolva egy adott sorshoz, amelyet valaki más írt meg neki – legyen az a másvalaki akár maga az Atyaisten, akár egy író, egyre megy. Hazafelé Kenttel és Marianne Bowerrel folytatjuk a beszélgetést. Azt mondtam magamban: bárcsak soha ne érne véget ez az este.

Martinnal aztán újra felvesszük a beszélgetés fonalát, és ugyanazon a nyomvonalon haladunk tovább. Az újabb találkozásra nyolcvanegyedik születésnapja ad alkalmat. New Yorkban találkozunk, 2023. november 18-án. A születésnapja 17-ére esik, de aznap tért haza Los Angelesből. Vacsora előtt előveszünk néhány nyitva maradt témát. Mary Karr és Fran Lebowitz is bekapcsolódik. Néhány nappal korábban láttam a Megfojtott virágokat. Tele voltam kérdésekkel. Fel is teszek neki néhányat, de a többit megtartom magamnak. Jól jönnek majd egy következő beszélgetéshez.

2024. január 31-én találkozom ismét Martinnal, abból az alkalomból, hogy a Megfojtott virágok bemutatója kapcsán az ő és Lily Gladstone tiszteletére fogadást adnak Rómában. A szállodai szobájában hozza szóba a Jézus-filmet. Egy barátnője – meséli – megkérdezte tőle, milyen az ő Krisztus-képe, hogyan vésődött a tudatába az alakja. Az iPadjén megmutatja fényképen. Azt a Krisztust most vették le a keresztfáról. Gyerekkorától fogva végigkísérte őt ez a kép. Csöndben nézzük. Aztán ezt a könyvet hozzuk szóba, amelyben a hitről beszélgetünk majd. Úgy gondoltam, egyetlen, több folytatásban zajló hosszú beszélgetés lesz. Szavaink közös fonalat követnek. Ezt a fonalat követve haladok a labirintusban.

{1} La saggezza del tempo. In dialogo con papa Francesco sulle grandi questione della vita. [Az idő bölcsessége. Beszélgetések Ferenc pápával az élet nagy kérdéseiről.] Szerk. A. Spadaro, Velence, Marsilio, 2018.

{2} Utalás Horatius soraira: „…míg ha te hullsz oda, hol / Aeneas és Tullus vár, árnyak – üres árnyék, / az leszel ott, hamu, por.” Horatius: Torquatushoz [Ódák 4. 7.], Kőrizs Imre fordítása. (A ford.)

{3} Antonio Spadaro: Una trama divina. Gesù in controcampo. [Isteni cselszövés. Jézus ellenbeállításban.] Velence, Marsilio, 2023.