A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: Heartless (Merciless #2), 2018

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Miattad bízom (Julia és Mason 1.), 2021

Miattad remélek (Julia és Mason 2.), 2021

Érted küzdök (Kat és Evan 1.), 2021

Érted élek (Kat és Evan 2.), 2021

Könyörtelen (A bűn szívében 1.), 2022

Fordította
VARGA CSABA

Copyright © 2018. Heartless by Willow Winters

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Pásztor Csaba

Modellek: Csarnai István, Tóth Tamara

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-12-8

PROLÓGUS

Carter

Eső közeleg. Az a fajta, amitől sajogni kezdenek a csontjaim. Száraz villámlások marnak a sötétszürke égboltba, és a mennydörgéstől még inkább elmélyül a fájdalmam.

Egyszer mindenki eljut a tűrőképessége határára. A szakadék legszélére kerül, ám még ott is életben akar maradni.

Azzal kezdődött, hogy az anyámat legyűrte a rák.

Aztán Tylert, a legifjabb öcsémet halálra gázolta egy autó.

Most pedig hidegvérrel meggyilkolták az apámat.

Nem nehéz megmondani, ki a felelős a haláláért. Néhány erőszakos gazember a minden másnál erősebb izgalomra vágyott, és hajlandó volt bármit megtenni azért, hogy azt át is élhesse.

Nem féltek az apámtól.

Tőlem viszont tartottak.

Jól tudom, ez az oka annak, hogy apát kapták el az utca sarkán ahelyett, hogy velem végeztek volna, amikor kábítószerrel kereskedtem a kocsink csomagtartójából. Az anyám halálát követően másként nem tudtunk volna boldogulni. Hosszú hónapokkal később viszont már nem csak arról volt szó, hogy így jutok pénzhez. Mostanra pedig már a drog terjesztésének és a vele járó küzdelemnek a megszállottja lettem.

Nem csak füvet árulok, és nem is csak ellopott fájdalomcsillapítókat adok tovább. Álmomban sem gondoltam volna, hogy a kábítószer-kereskedelem ennyire jövedelmező lehet.

Talvery azonban megtanított egy kegyetlen igazságra.

Arra, hogy hol húzódik a határ. Megtudtam, mire képes a félelem.

Megmutatta nekem, miként lehet elérni azt, hogy eltűnjön a fájdalom, és a helyét egy olyan függőség vegye át, ami még a heroinnál is erősebb. Semmi sem fogható a hatalomhoz.

Érzem, ahogy az erő az ereimben lüktet.

Csatt!

Ismét lesújt egy villám, mennydörgés követi, és megremeg a talaj.

Közeledik az eső, ám én olyan sokáig kitartok itt, ameddig csak kell.

A pap monoton hangon beszél. Olyan rokonok sírnak halkan körülöttem, akiket az életemben eddig csak néhány alkalommal láttam. A gyász hangjai eltompítanak.

Az apám élettelen testét körbefogó koporsón megcsillannak az első vízcseppek. A szemerkélő eső jelzi, hogy most már bármelyik pillanatban ideérhet a fenyegető felhőszakadás.

Az apám még mindig életben lehetne, ha tőle is úgy rettegtek volna, mint tőlem. Ha megtanulta volna mindazt, amire hónapokkal ezelőtt Talvery kegyetlenül megtanított engem.

A megtorlás lesújt majd az apámat meggyilkoló seggfejekre. Nem azért, mert szeretem. Vagyis, szerettem.

Azt hiszem, az utolsó néhány év során már inkább gyűlöltem. Őszintén és tiszta szívből utáltam azért, hogy milyen szar alak lett belőle, amikor az anyám megbetegedett. Felszabadító ez a felismerés.

Nem ez az oka azonban annak, hogy egyesével becserkészem majd azokat a szemétládákat. Baseballütővel töröm be a fejüket, miközben alszanak. Pisztolyt szorítok a tarkójukhoz, amikor a sötét sikátorokban rejtőzködnek, vagy egy kés pengéjét nyomom a torkukhoz a kedvenc bárjuk mosdójában. Egymás után mindet meg fogom ölni.

De nem azért, mert bosszúra vágyom, és nem az hajt, hogy az apám halála nem maradhat megtorlás nélkül.

De nem ám.

Azért végzek velük, mert azt hitték, elvehetnek valamit tőlem. Úgy döntöttek, megéri a kockázatot, ha szembeszállnak velem. Feltámad bennem a harag, forrni kezd a vérem, és az ökölbe szorított kezemen elfehérednek a bütykök. Össze kell szorítanom a fogam, hogy elrejtsem őrjöngő haragom.

Soha többé nem hagyom, hogy elvegyék, ami az enyém. A családom egyetlen tagjára sem emelhetnek kezet. Ami az enyém, az kurvára nem lehet az övék!

Soha nem fogom hagyni!

Azon a napon, amikor az apámat eltemettük, felébredt bennem a régóta szendergő démon, és elpusztította a szívemben még megmaradt jóság maradékát is. Akkor és ott eldöntöttem, hogy mostantól mindenki félni fog tőlem. Egyszerűen azért, mert így könnyebben életben tudtam maradni. A rettegés erőssé tett, és én a hatalom megszállottjává váltam.

Pont úgy vágytam a rettegésükre, mint ahogy régebben azért sóvárogtam, hogy elmúljon a fájdalom.

Teljesen átadtam magam ezeknek az érzelmeknek, és új páncélzatom csak a legritkább esetben tört el. Erre olyankor került sor, amikor egy-egy fájdalmas emlék miatt kénytelen voltam azzal szembesülni, hogy valaha ki és mi voltam. Csakhogy még a vértezetem legapróbb darabkáit is egész könnyen pótolni lehetett azoknak a vérével, akik vakmerően fenyegetni próbálták a mostani énem.

Mindaddig, amíg valamennyien félnek tőlem és a hozzám legközelebb állóktól, addig nem csupán életben maradok, de egyre erősebb leszek.

Félniük kell a testvéreimtől is.

Mostantól pedig attól a lánytól is. A kismadaramtól.

Rettegni fognak. Nem engedem meg, hogy bárki is elvegye tőlem.

Senki nem ragadhatja el tőlem őt.

Senki!

1. FEJEZET

Aria

Kegyetlen remegés kínoz. Az egész testem a rémület rabja, és mindenem reszket. Használhatatlanná vált a kezem, és nem tudom, mit tehetnék ez ellen.

Még soha nem szorítottam semmit olyan erősen, mint ezt a hatalmas konyhakést. Furcsa, de úgy tűnik, nem az én kezem markolja a fegyvert. Valaki másnak az ujjai simulnak rá a kézfejemre, erőnek erejével arra kényszerítve, hogy megszorítsam a markolatot. Egyre ádázabbul, egyre vadabbul, míg végül már annyira fáj, hogy a testem könyörögni kezd azért, hogy a kínoknak engedve rogyjak végre térdre.

Nem engedem meg a testemnek, hogy eláruljon. Nem ejthetem el a kést. Nem állhatok le. Túlságosan nagy erővel tombol bennem a félelem és a harag ellenállhatatlan keveréke.

A pengén végigfutó vér a kezemre csöpög, és úgy érzem, lángra lobban tőle a bőröm. Az ereimben mindent felforral a feszültség, a harag, a színtiszta őrjöngés és az iszonyat, miközben a hullát bámulom. Belenézek az előttem ülő szörnyeteg halott, tejfehér szemébe.

Nem bírok Carter felé fordulni. Nem tudom elszakítani a tekintetem Alexander Stephan üveges tekintetétől.

Arra várok, hogy pislogjon. Hogy felugorjon és megragadjon. Bénító félelmet érzek, de az adrenalin olyan erővel tombol bennem, hogy kis híján szétrobbantja az ereim. Stephan ernyedten fekszik a székben, a torkán vágott seb tátong, bár már nem fröcsög belőle a vér. Most már csak lassú patakban folyik kifelé.

Ez arra emlékeztet, ahogy az anyám nyakát elvágták, amikor Stephan meggyilkolta.

Világosan emlékszem rá. Amióta csak az eszemet tudom, az az iszonyat rémálmokkal tölti meg az éjszakáim. Ahogy Stephan odaállt anyám mögé, miután meggyalázta. Nem volt kíméletes és visszafogott; vadul és ádázul csapott le rá. Pontosan ez járt az eszemben, amikor én bántam el vele, miután Carter a kezembe nyomta a kést, és felkínálta nekem a gyilkost.

– Aria! – Carter hangja átszakítja az iszonyat falát, és parancsa az emlékeim közé hasít. – Add… ide… a… kést!

Egyszerre hallom a szavait és a saját ziháló lélegzetem.

Carter ingerült, és csak kevés kell ahhoz, hogy dühbe guruljon. Csak a szemem sarkából nézek rá, mert túlságosan félek attól, hogy Stephan felébred, és elragadja tőlem a fegyverem. Vér áztatja el az ingét, és megcsonkított teste mozdulatlan marad. Én azonban tudom, hogy mindjárt lecsap a késre. Elveszi tőlem, hogy ugyanazt tegye velem is, mint az anyámmal.

Erősebben szorítom az acélmarkolatot. Nem fogom megengedni neki.

Elsírom magam, amikor Carter rám üvölt, és a hangja szinte dübörög a néma szobában. Könyörtelenül megremeg tőle a mellkasom. Fáj. Mindenem fáj.

Dacosan megrázom a fejem. Nem lenne szabad engedetlenkednem. Rossz dolgok történnek, ha mégis azt teszem. A cella. Ettől a gondolattól megroggyan a vállam, elgyengül a lábam, készen állok arra, hogy megadjam magam, és letérdeljek az elé a férfi elé, aki ugyan fogságba vetett, de lehetővé tette számomra a bosszúállást. Megtorolhattam az anyám halálát.

Mégsem bírok megmozdulni.

– Nem lehet – mondom egészen halkan, és a szavak nyomorúságos vinnyogásként hagyják el a számat. – Nem fogom.

Ez a két szó keményebben csattan, meglendül a kezem, és a penge ismét belehasít Stephan torkába. A szemem sarkából látom, hogy valaki hátrébb lép, majd a példáját egy másik férfi is követi.

Halkan, önkéntelenül feljajdulok, amikor Carter megragadja a kezem, a másik tenyere a vállamra nehezedik, és így tart egyensúlyban, miközben hátrahúzza a csuklóm. Alig figyelek oda a szobában lévő többi férfi mormogására. Kizárólag Carter megnyugtató szavait hallom, és csakis Stephan szemét látom magam előtt. Még sosem tűnt fel, hogy ennyire sötét a szembogara, mint most.

Bár a vállam eddig is remegett, ebben a pillanatban még vadabbá válik a reszketésem, miközben megpróbálok elhátrálni, elfutni a szörnyeteg elől, eltűnni a közeléből. Szeretnék úgy elmenekülni és elbújni, mint annak idején.

Mégsem tehetem. Carter nem engedi.

Carter az – bizonygatom magamnak. Ő fogja a vállam. Megpróbálom elcsitítani ziháló légzésem, és ez segít abban, hogy visszatérjek a valóságba.

Először a bal térdem csattan a földön. Utána a jobb térdem is követi.

– Csitt! – Carter könyörületesnek bizonyul. Elveszi ugyan a kést, de megvéd a rám törő félelmekkel szemben.

– Kész – suttogja, és végre lefejti az ujjaim a markolatról. Hagyom, hogy ezt tegye. Átengedem neki a kést, de addig el nem mozdulok innen, amíg biztos nem lehetek abban, hogy Stephan meghalt.

– El fog jönni értem – rémüldözik a bennem élő kisgyerek. Stephan nem halhatott meg, mert akkor véget érne a rémálom. Nem fogja hagyni, hogy vége legyen. Azóta tart ez a rémálom, amióta az eszemet tudom.

– A csajnak kurvára elment az esze! – Romano nyers, undorral teli hangja hasít a gondolataim közé. Bumm, bumm! Felgyorsul a szívverésem, mert már újra emlékszem arra, hol is vagyok. Romano dühöng. – Ez őrület!

– Fogd be a pofád! – Ismét Carter hangja korbácsol végig a testemen. A véremben zümmög, és most először becsukom a szemem. Ekkor azonban belém villan, hogy Stephan félméternyire sincs tőlem, ezért újra kinyitom a szemem.

Csend telepszik a szobára, ahogy azt Carter megparancsolta. A két keze lágyan rásimul a vállamra, az ajkával súrolja a fülem, és így szól:

– Menj fel az emeletre, és mosakodj meg!

A fejem rázom. Nem szándékosan. A tekintetemet képtelen vagyok levenni a székben fekvő testről.

– Nem halt meg – mondom halkan, magyarázatképpen. Az eszemmel tudom, hogy Stephan már nem él. Nem bizony. Csakhogy még mindig elfog az elemi erejű félelem amiatt, hogy esetleg csak színlel. Nem tudom elfojtani a félelmem.

Carter erősebben megmarkolja a vállam, hangosabbá válik a zihálása, aztán haragosan felhördül. Abban a pillanatban, ahogy ellép a hátam mögül, én már csak a magány hidegét érzem.

Carter hatalmasat rúg a székbe, amitől Stephan súlyos teste tompa csattanással a földre zuhan. A férfiak elhátrálnak, Romano mond valamit, de nem értem. Mindent elfojt a fehér zaj, miközben Carter belerúg az ernyedt testbe. Stephan feje oldalra csuklik, én pedig kénytelen vagyok arrébb mozdulni. A térdemet sérti a könyörtelen padló, miközben Stephan tekintetét keresem. Nyitott szeme a semmibe mered.

– Meghalt, Aria. A kurva életbe, hát meghalt!

A fejem rázom, felgyorsul a pulzusom, a tenyerem nyirkos.

– Az lehetetlen – mondom, de a hangom egészen gyenge.

Carter a holttest felé hajol, két kézzel megragadja az állam, odahúz magához, de én azonnal meghátrálok, mert attól félek, hogy Stephan mindjárt utánam nyúl. Lecsap rám a kezével, ha csak egy pillanatra is leveszem a tekintetem a szeméről.

– Ezt nem tudom elhinni! – Carter hangját meghallva végigvágtázik rajtam a gyűlölet. Gyűlölöm magam és a gyávaságom. Hány éven keresztül riadtam fel az álmomból halálra váltan, mert azt láttam, hogy ez a férfi holtan fekszik a lábam előtt? Éppen elégszer ahhoz, hogy cserben hagyjon a józan ész, és az agyam elhitesse velem, kizárt dolog, hogy Stephan meghalt.

– Odaadom neked a fejét – mondja Carter, ám én nem értem. Csak egy pillantást vetek rá, ő máris leguggol: ott van a kés a kezében! Magasba emeli a pengét, és lecsap vele a Stephan torkán tátongó mély sebre. Megfeszülnek az izmai, és összeszorítja a fogát. Abból, ahogy újra és újra lesújt a késsel, nyilvánvalóvá válik, mennyire dühös. Minden dühét beleadva vágja le Stephan fejét.

Erősen lefelé nyomja a kést, izzad, és dühösen zihál az erőfeszítéstől. Felemeli a lábát, és rátapos a penge vastagabbik peremére. Újra és újra ezt teszi, minden rúgásába több erőt és több haragot ad – nem is haragot, hanem felháborodottságot, mert a kés nem tudja lemetszeni Stephan fejét. Minden egyes rúgástól összerezzenek, és áhítattal bámulom, ahogy Carter megsemmisíti Stephant. Ahogy letépi a nyakról a fejet, azzal lassan helyreállítja az elmém épségét.

A hangos reccsenéstől görcsbe rándul a gyomrom, a zaj visszhangokat vet a szobában, és Carter ingerülten, mély hangon felhördül. Felemeli vértől mocskos cipőjét, Stephan feje pedig oldalra gurul, mert már nem tartja a nyaka.

Elcsitul a ziháló légzésem, ahogy Carter kihúzza magát, és odaáll elém. Általában makulátlan öltönye összegyűrődve tapad rá napbarnította bőrére. Ledobja a zakót a földre, egymás után feltűri az inge két ujját, és közben igyekszik megnyugodni. Nézem, ahogy lassan visszaváltozik a jól ismert, jeges önuralmú férfivá. Vér fröccsent az ingére, és a felettünk ragyogó csillár fényében még határozottabbnak tűnik az álla. Még sosem láttam ennyire fejedelminek, mint most, ahogy itt magasodik előttem.

Többen is beszélnek körülöttünk, ám ebben a pillanatban ők nem számítanak. Nem, hiszen Carter sötét tekintete belefúródik az enyémbe, és a benne lévő ezüstszilánkok teljesen foglyul ejtenek.

– Felmegyek.

Önkéntelenül mondom ki ezt a szót, mielőtt Carter kinyithatná a száját. Nézem, ahogy a nyelvével benedvesíti az alsó ajkát, miközben töprengve szemügyre vesz. Már nem a szemem figyeli, tekintete végigsiklik a testemen, visszatér az arcomra, és nekem csak ekkor jut az eszembe, hogy lélegzetet kellene vennem.

– Felmegyek megmosakodni – ismétlem meg Carter parancsát, miközben a tekintetem bejárja Stephan lefejezett testét.

Amikor ismét Carter szemébe nézek, jól tudom, éppen arra vár, hogy ismét találkozzon a tekintetünk.

Megvárakoztattam.

Engedetlen voltam.

Minden annyira lassúnak tűnik körülöttem, miközben visszanyerem megmaradt, kevéske önuralmam.

Carter átlép Stephan holtteste fölött, és egy kézzel erőteljesen megmarkolja az állam. Nem kapok levegőt, amikor hozzám hajol, az ajka az ajkamhoz ér, és anélkül hogy a pillantását egy másodpercre is levenné a szememről, nyugodtan, de olyan hangosan, hogy mindenki jól hallja, ezt mondja nekem:

– Soha többé nem lesz hatalma fölötted. Mostantól már csak egyvalakitől kell félned. Tőlem.

2. FEJEZET

Carter

– Ez mégis mi a fasz volt, Cross? – Romano megpróbál úgy tenni, mint aki dühös, ám teljesen egyértelmű, hogy valójában retteg.

Felveszem az asztalról Stephan érintetlen, szépen összehajtogatott szövetszalvétáját, és letörlöm vele a vért a kezemről és a karomról.

A vállam megfeszül, aztán elernyed, miközben átgondolom az elmúlt tíz perc történéseit. Rövid idő alatt nagyon sok minden történt. Nem áll szándékomban ma este végezni Romanóval, csakhogy az előbb elveszítettem a hidegvérem. Ha ez a faszi nem tudja feldolgozni Stephan halálát, akkor nem lesz más választásom, mint hogy megöljem.

Akkor is végeznem kell vele, ha esetleg fennállna annak a veszélye, hogy egy rossz szóval romba dönt mindent, amit felépítettem, amit kiterveltem.

Nem lehet eltitkolni, milyen hatással van rám Aria. Nem rejthetem el, mennyire erős ez a lány olyankor, amikor nem engedelmeskedik nekem.

Romano túl sokat tud.

Ez jár a fejemben, amikor oldalra hajtom a fejem, és megfeszítem a nyakizmaim. Halk reccsenés, és utána a másik oldal következik, miközben Romano tovább kérdezősködik:

– Csőbe húztál? Engem?

Undorító a hangjából kicsengő felháborodottság. Azt hiszi, hogy hűséggel tartozom neki? A földre ejtem a szalvétát, és elindulok felé. A talpam alatt hangosan megcsikordulnak az üvegszilánkok.

– Ez a faszi egy áruló – mondom válaszként. – Vagyis az volt.

Romano nyel egyet, ökölbe szorítja, de aztán leengedi a kezét. Megnéz magának mindenkit a szobában. Mindannyian velem vannak, és senki sincs ővele.

Olyan könnyű lenne kicsinálni! Kinyírni, és mindörökre lezárni az ügyet. Akkor ráadásul nem kellene amiatt aggódnom, hogy milyen benyomást tettem rá. Nem kellene attól félnem, hogy elmondja mindenkinek, milyen sokat jelent számomra Aria.

Amikor azonban erre gondolok, máris rádöbbenek arra, életben hagyom a fickót, és megengedem neki, hogy ép bőrrel sétáljon ki az otthonomból. Azt akarom ugyanis, hogy mindenki tudja.

E felismerés arra késztet, hogy becsukjam a szemem. Veszek egy mély lélegzetet, és átadom magamat a döntésemet követő nyugalomnak. Ekkor meghallom, ahogy Jase hangja hasít bele a ködbe.

– Fülest kaptunk a Talvery mellett lévő ügynökünktől – mondja, majd hozzáteszi: – Nem lehetett megbízni Stephanban.

Hűvös a hangja. Hűvösebb, mint az egyből magyarázkodásba kezdő Romanóé. Nem bírok arra összpontosítani, amit mond; az erőmből csak arra futja, hogy újra lejátsszam az elmúlt pillanatokat a fejemben. Megpróbálom kideríteni, milyennek látta Romano a történteket. Mit gondolnak rólam a testvéreim? Mit szólnak ahhoz az embereim, ahogy a szemük láttára elveszítettem az önuralmam?

Mind tudni fogják, milyen sokat jelent számomra Aria. Mekkora hatással van rám. De hát éppen ezt akarom, hogy ez a sok seggfej tudja.

Ahogy lassan kinyitom a szemem, megpillantom Romanót, és rávigyorgok. Lassan és megfontoltan.

– Nyugi, Romano! – csitítom, felemelem a jobb kezem, és megragadom a vállát. Határozottan megszorítom.

Elakad a lélegzete, és tágra nyílik a szeme. Nagyon sokszor találkoztam már ezzel a reakcióval. Cseppet sem lepődöm meg azon, hogy az ellenségeim szemében a rettegéssel keveredő reményt látom.

– Le kellett számolni vele, és tudom, hogy te meglehetősen kedvelted – folytatom nyugodtan, ismét megszorítom a vállát, és egy halvány, de barátságos mosolyt erőltetek az arcomra. – Nem akartam, hogy bárki is azt higgye, neked közöd van a leszámoláshoz.

Elengedem a vállát, majd hozzáteszem:

– Tudom, hogy ti ketten jó barátok voltatok.

Hátat fordítok neki, és szemügyre veszem az embereimet, ahogy máris nekikezdenek a bűnjelek eltüntetésének. Nem most először folyt vér ebben a szobában, és a fiúk kiválóan értenek a rendcsináláshoz. Halkan csörögnek az üvegszilánkok, ahogy összesöprik őket.

– A szövetségeseim között nincs helye árulóknak – figyelmeztetem Romanót, bár még mindig háttal állok neki.

– Azért szólhattatok volna – válaszolja, mire végre szembefordulok vele.

– Azt hittem, hogy élvezni fogod az előadást. Úgy hallottam, te szereted a színházat. – Felragyog a félelem szikrája a szemében, és én kénytelen vagyok hűvös arckifejezést ölteni, nehogy nyilvánvaló legyen, mennyire elégedett vagyok. Erre a pillanatra az teszi fel a koronát, hogy tudom, Aria odafent van, és rám vár.

– Legközelebb mindenképpen szólni fogok előre. – E szavakat kimondva odabiccentek Jase-nek.

– Kikísérlek – mondja az öcsém vigyorogva Romanónak, és válaszra sem várva elindul az ajtó felé. Némán bámulom a rosszul szabott, összegyűrt és most már vörös foltokkal teli öltönyt viselő öregembert. Összeszűkül a szeme, és vesz egy mély lélegzetet. El tudom képzelni, hogy a vér sós ízét érzi a szájában, mert alighanem ráharapott a nyelvére.

– Legközelebb – mondja köszönés helyett, és ezután már csak távolodó léptei tompa zaját hallom, ahogy kimegy a szobából.

– Meg akarsz tartani valamit belőle, főnök? – kérdezi Sammy. Fiatal a srác, de okos, és tanulni akar. Leguggol Stephan hullája mellé, és a fejére mutat. – Vagy dobjuk ki az egészet?

Félelem nélkül, viszont mély tisztelettel néz fel rám. Azt hiszem, éppen ezért kedvelem a kölyköt. Nem kis mértékben irigy is vagyok rá. Neki nem kellett keresztülmennie mindazon, mint nekem. Nem járt olyan kemény iskolába, mint én.

– Égessétek el az egészet! Ne hagyjatok nyomot! Nem akarom, hogy ebből a seggfejből bármi is itt maradjon.

Sammy bólint, és azonnal munkához lát.

– Mennyi idő múlva fordul Romano ellenünk? – hallatszik a hátam mögül az öcsém kérdése. Szembefordulok Jase-szel.

– Ugye nem felejtetted el, hogy máris ellenünk van? – figyelmeztetem, mire a testvérem rám vigyorodik.

– Továbbra is hajlandó együttműködni velünk, miközben átver minket. Valami azt súgja, hogy ettől megváltozott a hozzáállása. – Nekiveti a hátát a falnak, zsebre vágja a kezét, és így figyeli a szobát kitakarító embereinket.

– Talvery és Romano is ránk fog támadni. Ezt te is tudod, ugye? – kérdezi Daniel egyből, ahogy odajön hozzánk. Declan is követi, majd mind a négyen kört formálunk a szoba sarkában.

– Mindaddig nem számít, míg nem lépnek szövetségre – vágom rá gondolkozás nélkül. Azonnal Aria jut az eszembe. Nem érdekelnek a következmények; mindezt a lány kedvéért tettem.

– Mi akadályozná meg őket abban, hogy így tegyenek? – kérdezi Declan. Tegnap még ő volt a legnyugodtabb. Négyünk közül ő a legkevésbé érdeklődő és a legcsekélyebb mértékben tájékozott. Azt hiszem, emiatt Declan döbbent meg a legjobban.

– Tíz éve háborúznak, meg ott van a mohóságuk és az önteltségük is – feleli Jase.

– Na és mire fel volt ez az egész? – von kérdőre Daniel keményen. – A lány miatt, igaz?

Az öcséimet bámulom, és egy pillanatra elhallgatunk.

– Semmi okunk nem volt arra, hogy így intézzük el. Nagyképűsködtünk, és kiakasztottuk Romanót.

– Ezt kellett tennünk! – vágja rá azonnal Jase határozottan.

– Nem kellett volna közben az ellenségünkké tennünk Romanót. Pont akkor, amikor Talvery a fejünket akarja!

Nyilvánvaló Daniel haragja, mint ahogy a félelme is. Azért ilyen rémült, mert Addison is itt van velünk.

– Biztonságban van – bizonygatom, egyből rátérve a lényegre.

A fivéreim csendben maradnak, miközben megnézem magamnak Danielt. Fáradt, és aggodalmas arckifejezést ölt.

– Szerettem volna, hogy véget érjen ez az egész szar, ám ehelyett benzint öntöttünk a kibaszott tűzre.

Jase megelőz a válaszadással. Ledöbbenek a felismeréstől, hogy egy percig sem törődtem Addisonnal. Csakis az érdekelt, hogy Aria mindenáron elégtételt vehessen. Nagy szüksége volt erre.

– A fegyverek megvannak, már csak ki kell osztanunk őket, hogy keményen lecsaphassunk.

– Kit támadunk meg? Talveryt? Vagy Romanót? – kérdezi Daniel Jase-től, de aztán mind a három öcsém felém fordul. Tudni akarják, hogyan döntöttem.

Daniel nem hallgatja el a fenntartásait, amikor kifakad:

– Tudom, hogy hazudtál nekünk. Most pedig a lány miatt ránk zúdítod a háborút.

– Dehogy hazudtam – mormogom, de a hangom érdes suttogássá szelídül. Kezdek dühbe gurulni, miközben Daniel szemében zavarodottság tükröződik.

– Mit jelent számodra ez a nő? – kérdezi, mintha a válaszom eloszlathatná a félelmeit.

De csak ha őszinte leszek.

Jase tekintete a mögöttünk várakozó embereink felé villan. Rábólintok a kimondatlan kérdésre.

– Hagyjatok minket magunkra! – parancsolom, és megvárom, míg elhalkul a szobából kimenő emberek lépteinek zaja.

A fivéreim türelmesek. Csendben vannak, visszafogják magukat, míg magunkra nem maradunk.

– Az agyadra megy ez a lány – jegyzi meg Daniel halkan. – A döntéseid mindannyiunkat érintenek, de Aria miatt te csak ködösen látod át a helyzetet.

A szavaival mintha kést döfött volna a hátamba.

– Kétségbe vonod a döntésemet? – kérdezem, és nem titkolom el, hogy dühbe gurultam. Csakhogy valahol mélyen tudom, csakis önmagamra haragszom. Azért, mert Danielnek igaza van. Összevonom a szemöldököm, erőnek erejével veszek egy mély lélegzetet, aztán még egyet, és az öcsém válla fölött a szürke falra fröccsent élénkvörös vérfoltot bámulom.

– Megmentette az életem – mondom végül, és közben elfordulok. Elönt a bűntudat. Belátom, csak a lány érdekét néztem, nem a miénket. Ennek azonban így kellett történnie. Kristálytisztán érzem magamban e felismerés alapvető igazságát. – Én pedig gyűlöltem őt emiatt.

Lágy hangon, óvatosan gyónok a testvéreimnek.

A fivéreim némák maradnak, ezért kénytelen vagyok rájuk nézni. Tudni akarom, mit szólnak a bizonytalanságomhoz. Bár Daniel tekintetében egyértelműen látszik a döbbenet, van ott valami más is. Valami, amit nem értek.

– Miért nem mondtad el nekünk? – kérdezi Jase. Utána egyből pontosít: – Azt, hogy megmentette az életed.

– Évekkel ezelőtt történt, azon az éjszakán, amikor apának segítséget kellett kérnie egy barátjától. – Világos számomra, pontosan tudják, miről beszélek. Csak egyetlenegyszer fordult elő, hogy az apám szívességet kért miattam. Azon az éjszakán, amikor majdnem meghaltam.

– A kurva életbe! – hördül fel Declan, és végigsimítja az arcát. Még csak gyerek volt akkor. Nagyon régen történt.

– Amíg élek és lélegzem… ez a nő az enyém – folytatom durván és könyörtelenül. – Akár tetszik neki, akár nem.

– Azért szerezted meg, mert gyűlölted, amiért megmentett? – tudakolja Daniel. Nincs kihívás a hangjában, csupán őszinte kíváncsiság és aggodalom.

– Azt akartam, hogy tudja, milyen érzés a halál iránt sóvárogni, meg azért, hogy ne kelljen egyetlen napig sem tovább élni olyan emberként, akivé váltam. – Majdnem azt is elárulom, nem tudtam, hogy beleszerettem. Végül azonban így folytatom a vallomásom: – Nem sejtettem, hogy ennyire fontos nekem. Ezt csak akkor értettem meg, amint idekerült.

Aria miatt új értelmet nyert az életem. Ez nem akkor történt, amikor hosszú évekkel ezelőtt megmentett, hanem most. Az elmúlt hónap során, amikor végre magam alá kényszerítettem.

Egyre tovább tart a fullasztó csend. Korábban még sosem szégyenkeztem amiatt, hogy milyen ember lett belőlem, hiszen mindenre, amit tettem, ennek a három előttem álló alaknak a kedvéért került sor. A testvéreim átgondolják magukban a hallottakat.

– És Stephan? – kérdezi Declan. A három öcsém közül egyedül ő nem tudja, miért hagytam, hogy Aria megölje ezt az idiótát. Ezzel a kérdéssel sem akart foglalkozni, és számos más esetben is döntött már úgy, hogy nem érdeklik az események.

– Ez az alak megerőszakolta és meggyilkolta a lány anyját. Aria éjszakánként emiatt zokog álmában.

A szívemben meghúzódó szomorúság sötét szakadéka még inkább elmélyül, amikor felidézem magamban, milyen volt rádöbbenni arra, hogy a lány Stephan foglya.

– Csakis így szabadíthattam fel – magyarázom, és a szavak sziszegve hagyják el a szám.

Először Jase bólint egyetértően, őt Declan követi, majd végül Daniel.

– Ezek után mind ránk fognak támadni – mondja Daniel, ám a hangjából most már érződik: hogy örül az erőpróbának. Amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan véget is ért a pillanat, amikor azon töprengtem, vajon mit gondolhatnak rólam és a lányról a fivéreim.

Csak egyetlen módon tudok válaszolni Danielnek. Csupán egy elfogadható válasz létezik.

– Hadd jöjjenek!