SZEPES MÁRIA

ISTENEK TÜZE

Készült Kovács Julianna
válogatásának segítségével

Szerkesztette
Molnár Eszter

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-729-0 (epub)

ISBN 978-963-529-730-6 (mobi)

ELŐSZÓ

A labirintus ősi eszméje a III. évezred küszöbén jelentős, új értelemmel emelkedett a világtudat fényébe. A sok válságot átélt emberiség léte legnagyobb kihívásához érkezett. A látszólag kiúttalannak tűnő örvények, oceanikus elemi fenyegettetések között azonban mindig rejtőznek menedékek. Valamennyi kórságnak van gyógyszere, amely magából a betegségből vonható ki. Könyvem e különös világalkony vészhelyzetében kínál kiutat az individuumnak; minden esetben egyedi, egyéni elixírt a kereső, értelmes, gyógyulni kívánó humanistának. Keskeny ösvény ez. Csak az egyén számára járható. Tömegeket nem enged át. Módszereit is csak az egyéniesült szellem és a tisztuló érzelmekért sóvárgó lélek alkalmazhatja önmagán.

Senki helyett nem élhetünk. Aki passzív követeléssel külső segítséget vár problémái megoldására, az nem kapja meg. Csak az az ember gyógyul és birkózik meg sorsával, aki kitenyészti lényében óriási, szívós kitartással minden elintézetlen ügye, fájdalma, megpróbáltatása Arkánumát önelemzéssel. Anélkül, hogy saját mulasztásaira bűnbakot keresne valaki másban. Amíg az ember hazugsággal takarja valódi Énjét, áthatolhatatlan ködben bolyong. Körbe-körbe, útvesztőben. Ha értelmét nem világítják meg fontos felismerések, sorsszerűen éles sziklaszirtekbe ütődik, amelyek véresre sebzik. Ideje, hogy fényt gyújtson belső sötétségében. Ideje, hogy friss széláramok űzzék el tudatából a ködöt. Irányítsa lépteit járhatóbb utakra. Kerülje a hínáros talajt, buktató csapdákat. Ehhez olyan nagy erőfeszítéseket kell tennie, mint a legmerészebb turistáknak. Mert e keskeny út fölfelé vezető hegyi ösvény. E vakmerő gyakorlatsor fényt gerjeszt, lelki erőt hoz létre, reményt, menedéket ad.

Ha belemélyed, rájön, nincs más választása. Ez az a rejtekajtó, amelyen át magasabb Énjéhez, Halhatatlan Önvalójához, s a végtelenség szabad kiterjedéseihez érkezhet el.

Néhány mondatban világossá teszem olvasóim előtt, miért jutott el az emberiség e sürgős döntést követelő pontra.

Ahogyan az egyén pszichikuma korszakonként bizonyos átalakulásokon megy keresztül, úgy kell hozzá alakítani a tanítási módszereket és a feladatokat is. Különösképpen áll ez erre a korszakfordulóra, amelyben az egyéni létritmus megváltozik. Semmi sem érvényes, ami eddig az volt. A statisztikák sem. És a számítástechnika végösszegei is tévesek. Ezt az óriási belső magatartáskülönbséget, a világgal való viszony teljes eltolódását nem csak a véres háborúk és társadalmi forradalmak éles választóvonala jelzi, hanem a szellemi és érzelmi passzivitás megszűnése is. A Halak korszakának feminin, misztikus üdvösségvárásának helyébe a Vízöntő mágikus, maszkulin és aktív megváltáskeresése lépett.

Az ember fiktív biztonságtudatának eltűnését, az idegélet felfokozódását és a félelem alapérzésének elmélyülését kétségtelenül a külső kataklizmák váltották ki. E jelenségek azonban csak provokáló injekcióként hatnak egy krízisbe került szervezetben, amely elhalás és újjászületés között léte egy új időszakának feltételeit vajúdja. Ami történik, ami most kirakatba kerül, az valójában a belül lappangó kór, a mérgező gócok bőrön át való kiürülése. A szervezet a mérgekkel birkózó ellenanyagok lázában ég. Kívül csupa fekély, de belül nemes szervei így szabadulnak meg fejlődésgátló terhüktől. A felszín sötét és borzalmas hanyatlást mutat. Úgy tűnik, a lezárult korszak elfekvő halottját szelleme elhagyta, s most atavisztikus tünetek között feloszlik. Ez azonban káprázat, mert mögötte, benne ott él már az új lény. Halkan, de csodálatos lüktetéssel és erővel növekszik. Létét egyelőre csak a befelé élő ember észleli, gondolatai, idegei, szellemi igényei, sejtései végtelenbe rezgő új ritmusában és feszültségében. A Vízöntő-ember már megfogant.

CSILLAGSZELÍDÍTŐ

Küzdelem
a hét bolygóerővel

BEVEZETÉS

Aki úgy néz a világra, mint
vízibuborékra, azt nem látja
meg Halál Király.

BUDDHA

Félelmeink gyökerei a relatív idő évezredeiben ágazódnak széjjel. Előzményeik annyifélék, ahány ember él a földön. A mag azonban, amelyből a sötét tudás fája kihajtott, azonos. Erről szólnak a hagyományok, a Paradicsomból való kiűzetés mítosza. Mert a szellem akkor vesztette el Édenét, amikor a rejtett Egységben való nyugvásból kilépve, elkezdte álmodni saját, külön teremtő álmait, amelyek lélekké, majd anyaggá alvadtak rajta. S e mind súlyosabb kéreggé sűrűsödő plazma foglyul ejtette, elhitette, végül teljesen megvakította. A kezdeti képzeletjáték víziói életre keltek, árnyékot vetettek, s az árnyék eleven rémképpé torzult. Az illanóan könnyed gondolatfelhők nedvekké válva átszőtték a test ólmosan elnehezült jelképét. Vér, nyirok, idegpályák vezették benne az élet gyengülő áramát. Megzavarták azonosságtudatát az Egésszel. Képzete szerint egocentrumának mulandó létszilánkja vált biztonsága egyedüli menedékévé. Öt érzékének hályogos résein át egyre összefüggéstelenebb töredékeket észlelt önmaga és a világmindenség misztériumából.

Nem szabad szépítenünk a kérdést. Szembe kell néznünk létformánk valóságával, ha gyógyulni és gyógyítani akarunk minden egyéni terhünk ellenére, vagy éppen emiatt. A föld a kórossá vált képzelőerő óriási kísérleti laboratóriuma, amelyben különféle rögeszmék ütköznek szüntelenül sebezve, gyilkolva és csiszolva egymást. Hogy nyilvánvalóan erről van szó, bizonyítja e folyamat önpusztító jellege, amelyet éppen napjainkban tapasztalunk globális méretekben. Csak az őrült tépi, karmolja, öklözi önnön érző húsát, gyújtogat, robbant, rombol. Az elmebeteg verdesi fejét cellája párnázott falába, s hörgő üvöltéssel másokat vádol üldöztetéséért. E kísérleti büntetőtábor hatalmas. Az orvos kevés. Igazi gyógyítónak azt nevezhetjük, aki hitéhez megkeresi a tudás aranyfedezetét. Sejtelmeivel életre kelti bénult spirituális érzékszerveit. Mert egyedül e megismerés válhat benne az élet teljességét áttekintő bizonyossággá. Csak harmadik szeme pillanthatja meg az egyének egymástól látszólag elrekesztett, a magány és halál vízióitól szenvedő roncsaiban is az összetartozó Egészt. S e szemlélet azután csodálatos módon megváltoztatja világképét, önmagához és a másik emberhez való viszonyát. Maszkok, szerepek kényszerzubbonyában, részlegesen vagy teljesen megnyomorodott képességek, tehetségek segélykérő jelzéseiben a lélek rémült, sértődött infantilitását, valódi kórságát diagnosztizálja. Hiszen felnőttként már tudja, a gyerek fél és felsír a sötétben. A tárgyak, zajok, árnyak, képzetek saját fantáziája által formált ellenségekként fenyegetik. Közel nyomulnak hozzá. S ha pánikba esve menekülni kezd előlük, merev élekkel, hegyekkel ütközik, amelyeket a homály eltakar előle. Valóban összetöri, felsebzi magát. Zuhan, gurul. Törődötté válik. Egyszerűen attól, hogy nem látja a földi természet törvényei és saját karmája által köréje, eléje állított védő határokat, akadályokat, veszélyeket. S hogyan nyugtatjuk meg a gyermeket, aki nem érti, csak féli környezete anyaggá alvadt alakzatait? Világot gyújtunk. Megnevezzük a névtelent. A nevek kimondásával megszelídítjük az ismerős ismeretlenségükben ijesztővé lett képzeteit. Legalábbis kísérletet teszünk rá, hogy megbarátkozzék a formákhoz kötött mágikus erőkkel. Értse, érezze, lássa önmagában s valamennyi létábrában a végtelent. Azt, hogy az időszakos váltakozások a soha el nem múló Lényeg halmazállapotbeli változásai. A láthatóból a láthatatlanba lüktető erők mozgását jelentik egy szüntelen folyamatosságban. Ezért kell előhívnunk benne a gyermekien hívő, később sejtelmekben lappangó bizonyosságot, hogy ő maga is az Alkonyi és Hajnali Bárka utasa. E járművek ringatják kikötőből kikötőbe lényének örök tűzmagját, amely szintén a soha meg nem szűnő életet hordozza. Ez az egyedüli Valóság esszenciája, amelynek nem mérhető árama tartja mozgásban a kis és nagy univerzumot. S mikor egy-egy átmeneti forma szétbomlik, mert a relatív időhöz tartozott, az anyagot szervező intelligens életerő elillan belőle. Tovább rezeg, új, képlékeny állagok felé, hogy kiformálja belőlük tapasztalásai megfelelőbb médiumait. Ez sohasem a véget jelenti. Mint ahogy a születés sem kezdet. Egy felmérhetetlenül sokrétű lény megmutatkozása valamely létpillanatban, akinek teste, lelke, szelleme évmilliárdos kódokat zár magába. Az élet- és halálmezsgye misztériumának tanúja minden ember, akinek szeme előtt lejátszódott létünk e legnagyobb, de egyértelmű pantomimja. Ilyenkor olyan erővel kiált ránk az élet a halál fikciójából, hogy egész világunk megrendül tőle. A két időkategória kinyílt résén átsüvítő túlvilági huzat forgószélként kavarja fel az anyagban gyökerező száraz falevélfogalmakat. Mert abban a pillanatban tudjuk, képtelenség, hogy aki élt, tervezett, örült, ragaszkodott, gondolkodott, képzelt, alkotott, beszélt, álmodott, egyetlen villanás alatt kihűlt, üres, oszló sejthalmazzá ömöljék. Lehetetlen, hogy Valaki azonos legyen a Senkivel, csakúgy, ahogy a láng ellobban. De várjunk! A láng energiává változik. Valamivé lesz. Az sem vész el, ahogy az energia megmaradásának elve bizonyítja. Akkor hát mi történik az intelligenciával? Itt kell megragadnunk az értelmével kérdező és neurotikus inger-, ösztön- és lelkivilágának traumáival, kényszerképzeteivel segítségért kiáltozó modern embert. E ponton lehet az érett egyénnek odavetni a mentőövet földünk viharos, mérgezett légóceánjában, s rászólni: nem vagy egyedül! Talajra kerülhetsz. De önmagadnak kell megragadnod a felkínált támaszt.

Mikor földi létünk legnagyobb problémájához és alapérzéséhez, a halálfélelemhez közelítünk, nem kerülhetjük meg az álom és ébrenlét, a kishalál éje, a halál bardója és egy új létnappal közötti analógia felidézését. Akármennyire is ismerjük, még ha mélyen belénk égett élményeket is őrzünk róla, nem lehet elégszer és különféle változatokban beszélni e témáról. S legalább annyira fontos, hogy az álompraxist folyamatosan gyakoroljuk. Természetesnek tartjuk, hogy egy zongora-, hegedű- vagy orgonavirtuóz naponta hosszú órákat tölt hangszere mellett azért, hogy a művet hibátlanul közvetíthesse. A sportolón sem csodálkozunk, izmait milyen rendszeresen edzi, különben nem érhetne el eredményt az egyre öldöklőbb versenyeken. Miért volna kevésbé szükséges és egészséges a fizikai lét ránk súlyosodó anyagához béklyózva, a hétköznapok hordalékától eltömődő érzékelésünk kóros állapota ellen olyan gyakorlatokkal küzdeni, amelyek fenntartják az összeköttetést halandó embervoltunk és halhatatlan szellemünk között? Enélkül a beszűkült tudat zárt kriptájában élnénk mi is, amelyben szerencsétlen tömegek milliárdjai sínylődnek válságos korszakunkban.

Tehát gyakorlatunkat álmaink fonalán indítjuk el. Fel kell idéznünk hozzá a tényt, hogy életünk harmadát alvással töltjük, egy az anyagi világegyetemnél hatalmasabb pszichikai kozmoszban, amelynek egészen mások a tér-idő törvényei. Ez a pszicho-univerzum valójában a túlvilág. Mi tehát nemcsak karmaidőnk lejárta után lépünk át a halálküszöbön a hosszú éjszakába, hanem az álom kishalálában naponta ellátogatunk oda. S arra is gondolnunk kell, hogy idegrendszerünk, amely különféle érzeteket, benyomásokat közvetít hozzánk, rejtélyes váltóárammal működik. Nappali, éber észlelésünk egészen más módon juttat el hozzánk benyomásokat, mint alvás közben. Mi szimpatikus és paraszimpatikus idegműködésről beszélünk. E kettő között nyílik a titkos kapu, amelyen át befogad bennünket az álmok határtalan kiterjedése. S ugyanezen a ponton metszi el túlvilágon átélt emlékeinket, beavatásainkat egy lezuhanó csapóajtó. E szigorú vámrendszeren csak töredékes képeket csempészhetünk át nappali tudatunkba. Ez azonban nem mindig volt így. Az anyag törvényei, kirekesztettségünk lényünk teljességéből csak háromdimenziós, öt érzékszervünkbe falazott testünkre vonatkoznak. Ha két, anyagba vakult szemünk lecsukódik, kinyílik a harmadik. E csillagszemünk az idő nyitott kiterjedéseit szemléli. Múltba, jövőbe lát. Különös zarándokutakat tesz ismeretlen tájakon. Átél életformákat, amelyekre nappali, fogalmi nyelven nem talál kifejezést. Álmainkban nem ismerjük a halált földi véglegességében. Halottaink megelevenednek. Beszélnek. Sajátos tevékenységeket folytatnak. Legtöbbször a magunk halála is félelem nélkül átélt állapot, amelyből a legnagyobb természetességgel felébredünk. Tragikus események, súlytalan jelképek, játékos pszichodrámák lidércnyomásának sűrűjében is sokszor rejtélyes kulcsszavakra, szakrális mozdulatokra találunk, s azok megszabadítanak bennünket képzeteink fogságából. Álmunkban tehát megbizonyosodunk a halál átmenetiségéről. Képesek vagyunk rá, mivel mélytudatunkból felmerül bennünk az emléke. Üldözőink elől felröppenhetünk. S ha elrúgjuk magunkat egy magaslatról, nem zuhanunk le, mert lebegően súlytalanok vagyunk. Teremtő, kötő és oldó varázsszavakat mondunk ki. Olyan képességek birtokában vagyunk, amelyekkel nappal nem rendelkezünk. De áloménünk még csodálatosabb jelenségekre is képes. Megfejt problémákat, amelyekkel racionális tudatunk képtelen megbirkózni. Úgy ébredünk egy-egy hiedelmünk szerint álomtalan alvásból, hogy a megoldás készen gördül agyunkba. Vannak alkotó emberek, kutatók, művészek, akik tudatosan élnek e képességükkel. Szinte betáplálják saját külön álom-mikroprocesszorukba a kérdést, s az reggel felszínre dobja a hiányzó feleletet. Nagyon sok tudós között Einstein is vall e rejtélyes folyamatról. Arról, hogy elméleteinek nagy részét, amelyek forradalmasították a fizikát, nem logikus, racionális agya számításainak, hanem intuíciójának és álmainak köszönheti.

Meg kell említenünk e vonatkozásban a mélypszichológia felismeréseit is. Komoly ideggyógyász a kezelés egyik legfontosabb részének tekinti ma páciense áloméletét. Egyes francia pszichológuscsoportok még ennél is tovább léptek, amikor az irányított álmodás módszerével orvosoltak traumákat, kényszerképzeteket, kóros gátlásokat. A modern tudomány nyomára bukkant tehát bizonyos gyógymódoknak, de tegyük hozzá, messze van még a megérkezéstől. Egyszerűen azért, mert az embertitok, az élet-halál kérdésének problémáit egyetlen szaktudomány sem képes önmagában felmérni. Ahhoz az egymást kiegészítő jelenségek teljes áttekintése, az összefüggések megismerése szükséges. A tudomány, filozófia, művészet és az ősi kinyilatkoztatások Egésze. S e koncepcióból nem hagyhatjuk ki a titkos hagyományok bölcs szellemtitánjait. Ők a végtelenből a végesbe tekintő pillantással néznek vissza a saját gyökereit múltban, jövőben, álmaiban kutató emberre. Ha jól kérdezünk, mindig felelnek. Legtöbbször persze nem szavakkal, hanem képekkel, eseményekben megmutatkozó jelekkel, szútrákkal, csodaszerű üzenetekkel.

E szimbólumok valóságát próbáljuk meg követni mi is e gyakorlatsorozatban, amely most aktuálisabb, mint valaha. S mivel lényünk egy részével halandók, másikkal halhatatlanok vagyunk, át kell jutnunk e látszólag ködből, képzeletből szőtt álomhídon. Számtalan félelemküszöbön. Így talajvesztett átmenetiségünkből abba a védett állandóságba kerülünk, ahol élet és halál nem egyéb, mint öröklétünk váltakozó megnyilvánulása. Számtalan álarcunkra, jelmezünkre vetülő fények tér-idő játéka, kaleidoszkópja ez, amely mulandó, tehát nem igaz. De mi az Igaz, ami nem mulandó? Saját Önvalónk. Minden káprázat és vetület mögött.

ÁLOMBEAVATÁSOK

Mindenekelőtt idézzünk fel egy szútrát a félelemről, amelyet már sokszor hallottunk, meg is értettünk, de vajon sikerült-e alkalmaznunk ránk törő veszedelmek, veszteségek, megpróbáltatások között?

Félni valamitől annyi, mint a félelem
tárgyának mágnesévé válni.
Minden félelem gyökerében halálfélelem.
Ha azonban szembenézünk vele, rájövünk,
valójában a szenvedéstől félünk, a hús
idegekkel átszőtt, érzőkínpadján fekve.
Fájdalmat csak a test érez.
Félelmünk ilyenformán nem halál-,
hanem életfélelem.
Aki tudja a halhatatlanságot, az úgy indul
egy-egy inkarnációja hosszú létéjszakájába,
ahogy este pihenni tér, és félelem nélkül
várja az álom, a kishalál pihentető békességét.
A félelem megszűnése az élet kezdete.

Tudatos álombeavatásaink sorát a bennünk élő és ható bolygók segítségével végezzük.

Ma már a kísérleti tudomány eszközei is igazolják Hermész Triszmegisztosz tételét: „Amilyen a makrokozmosz, ugyanolyan a mikrokozmosz.” A csillagok bennünk is keringenek. Képletünk sugárzásai nem kívül, hanem benső univerzumunkban fejtik ki hatásukat. Bölcsőnk valamikor a csillagokban ringott. Rezgések hídján érkeztünk e kék bolygóra. A csillagporral lényünkbe rejtett üzenetet, amely szabadulásunk kódját tartalmazza, nekünk kell kibetűznünk ahhoz, hogy elhagyhassuk deportációnk haláltáborát, amelynek szögesdrótjában ösztöneink, félelmeink árama kering. E zárlatban a szépség csak visszfény. A gyönyör csalódásokat, vajúdást hordoz. A siker, ifjúság, vagyon olvadékony, mint a hó. Testünk a fizikai időt rövid lejáratú kölcsönként kapja két létéjszaka között.

E gyakorlatban megkíséreljük tisztázni a viszonyunkat egy-egy bolygóval, sorsunk erőcentrumaival, oly módon, hogy ellátogatunk sajátos tájaikra, ahol gyakran járunk elfelejtett álmainkban. Kapcsolatot teremtünk segítő gyógyáramaikkal. Megmerülünk magasabb szféráik tisztult forrásaiban. Kioltjuk velük diszharmóniáinkat. Megszelídítjük, kibékítjük őket, akármilyen feszült konstellációban állnak is személyes képletünkben. Ez egyfajta szimbólumalgebra, művészetterápia. Irányított álmodás közös, meghatványozott erőkkel. Álmaink éber tudatunkba emelése. Transzcendens opusz, de a mű képlékeny nyersanyaga saját sorsunk. S miért ne sikerülne nekünk az, amit ma már több, modern pszichológiai irányzat eredményesen alkalmaz? A lélek e terápiája valójában karmánk oldását, gyengeségeink erővé változtatását, jellemünk kórképző veszélygócainak felszámolását jelentheti. Mert mi nem állunk meg félúton. Szembenézünk a homályban rejtőző, végső kérdések, szorongásaink árnyaival. Néven szólítjuk, leleplezzük valódi kilétüket, mert akarjuk gyógyulásunkat. Tudjuk, kicsodák. Fel merjük idézni kísértetüket. Hallgatásunk pecsétjét pedig méltatlanok sohasem törhetik fel.

I. Hold

A megváltás a démon problémája.
Aki megtanul uralkodni érzésvilága
fölött, az sorsának is urává lesz.

Mai meditációs álomutazásunk bizarr, kettősarcú tájra vezet. Hiszen e létformában minden megkettőződik, mert árnyékot vet. A Hold-erőkkel teremtünk kapcsolatot. Hínáros, mélybe húzó alviláguktól a legmagasabb elvontságokig terjedő skálájukat pengetjük végig a bennünk feszülő csillaghúrokon. A Hold uralkodik érzésvilágunk fölött nyirokrendszerünkön, idegnedveinken, vérünkön át. Mágneses árama szenvedélyeink korbácsolója vagy elaltatója. Misztikus sugalmazó és mágikus zsarnok. Ezüst szálaira fűzve marionettként rángatja a halandók testét. Ösztönvilágunkban apályt és dagályt okoz, akár a tengerekben, hiszen minden fizikai szervezetben az ősóceán törvényei uralkodnak.

Azon olvasók kedvéért, akik nem ismerik előző könyveimet, meg kell említenem, hogy e kötetet meditációhoz is ajánlom. Ha körülményeik engedik, gyújtsanak két gyertyát. Ezek az élő lángok a mitikus Öröktűz elhomályosult emlékezetének inspirációi.

Meditációnkat ezúttal is egyiptomi ülésmódban kezdjük, térdünkön nyugtatott kézzel, egyenes gerinccel. Összpontosítsunk az egyik gyertya lángjára, azután hunyjuk le szemünket, a Szanktum élő tüzét átemelve képzeletterünkbe. Légzésünk lassú, egyenletes. Fejtetőszervünkben rögzítve most is ott van az Égi Infúzió. Ezen át egyre hevesebb sodrással frissítő áramok ömlenek agyunkba, ereinkbe. Zaklatott fizikai bioritmusunkat lecsendesítjük e feszültségoldó állapottal. Teremtő képzeletünket ugyanakkor mágikus intenzitásúvá hevítjük. Ne feledjük: amit az önmagát megvalósító varázserőnkkel elképzelünk, az életre kel. Valamennyi életjelenség vízióként fogant meg. A nemzés, műalkotás aktusa a legintenzívebb életérzés csúcsán megy végbe. Lassú, egyenletes légzésünkkel Fényt, gyógyerőt, derűt, biztonságot szívunk be. Kilégzésnél Isten lélegzetének frissítő széljárása mos ki lényünkből minden szorongást, fülledt, ernyedt kishitűséget. Huzat ez is. Az Adeptusok Hegyének pszichikai ózonnal telített tisztító légáramlatai zúdulnak spirituális érzékszerveinkbe. Mentális fennsíkok üzenete, ahol a szeretet és a fény összetartozik. Nyugodtan, mélyen lélegzünk. Egyszer. Még egyszer. Felkészülünk érzelmeink Uralkodónőjével, a Papnővel való találkozásra.

Indulunk.

Kozmikus éj bársonyos sötétjében siklunk Alkonyi Bárkánkban a rejtett folyón, amelyet az indiai mítosz Mennybéli Gangának nevez. Tejesen csillámló köd gomolyog körülöttünk. A vízen fények apró szikrái villannak. Arcunkra nedves, különös illatú pára tapad, amelyet kábító csillagzene sző át monoton kristályopuszával. Halk zúgás kél az ismeretlen mélyből. Mintha nem is a víz elem fölött siklanánk. Szivárványosan duzzadó felhők könnyű, áttetsző hullámai görgetik Bárkánkat Célunk felé.

Érezzük, egyszerre öböl szelíd karéja ölel körül minket. A zúgás fokozódik. Bárkánk alatt nem észleljük a föveny halk surranását, pedig kikötöttünk. Képzelettestünk súlytalan. Most nem terheli fizikai szervezetünk. Mi is csillagfényként utazunk. Lényünk oly nesztelenül hatol a sziget belsejébe, mint a vizek felszínén nyújtózó holdsugár. A sokarcú, csipkés sziklatömbökön emelkedő Holdtemplom lépcsői, oszlopai kékesfehéren derengenek. Nyitva van. Még nem látjuk, de sejtjük, emlékszünk rá. Vízió ez a magasabb Valóság küszöbén. E féléber-félálom a fokozott érzékenység állapota. Jelképek beszélnek hozzánk. A formák mögött súlyos töltésű képek rétegei érintik magasabb érzékszerveinket. A táj megelevenedik. Tömör bokrok, kormos tusrajzú ágaikkal égre vetülő fák suhognak, hajladoznak. Sajátos ábrákká torzulnak, ahogy fantáziánk megérinti őket. Nyugtalan árnyak ránganak mögöttük. Összesimulnak. Táncolnak. Fenyegetnek. Emberek? Kimérák? Kísértetek? A sűrűben égő zöld ragadozószemek izzanak fel. Mind emlékek. Arcok sápadt, szorongó foltjai, mintha víz alól lesnének ki. Az örökre elmúlt, mégis élő múlt rezzen meg tudatunkban, azért sajog, ijeszt e rebbenő, tülekedő mozgás.

Miért félnénk tőlük? Miért félnénk saját teremtményeinktől? Vetítőgócuk tárcsája bennünk várakozik magasabb tudatunk irányítására. Amit megidézünk, megjelenik. Amitől visszariadunk, eltüntetjük, ahogy a buborék szétpattan. Képzeletünk fáklyáját a kozmikus kohó öröktüzébe merítjük, s máris felgyúl, zenitre siklik fölöttünk a holdtányér óriási lampionja!

A táj elnyugszik e mitikus, ünnepi fényben. A szelíd és örök szépség csendburája alatt a Jelen halhatatlan nyugalma ömlik lényünkbe. A kísértetek zaklató árnyait páraként szétoszlatja, felszívja a csillaghímes Tejút. Elénk bukkan a Holdtemplom Szentélye. A Papnő trónját középen, Jákin és Boáz két oszlopa között benső fényforrás világítja át. Alakja sugárzón áttetszővé válik tőle, s bár arca rejtett, ismerjük, hiszen bennünk él. Térdén szétnyitott, nagy fóliáns: sorsunk könyve. Fején az égre nyílt holdkehelyben az éjszakai nap pihen. Lábánál Kundalini fekszik összecsavarodva. Szenvedélyeink, indulataink, alámerült teremtőerőnk kígyója. A Közép egyensúlyában a Papnő az, aki a végleteket kiegyenlíti bennünk. Sugallatokra figyelő transzában általa jutunk az oldó és kötő varázsigékhez, amelyek megfékezik és a teremtő tevékenységek medrébe ömlesztik érzésvilágunk veszedelmes áramát. Ringató békessége szorongásaink rémképeit a reménykedő derű mitikus játékává szelídíti. Az időszakosság, váltakozás lüktetése mögött feltárja bennünk a végtelen élet állandóságát. Ő közvetít testünk és szellemünk között. A Holdtemplom nyitott Szentélyének e messze sugárzó tűzmagja a mi szimmetriánk. A szigetet, beavatásunk szépséges álomszínhelyét apró vízerek szövik át, búvópatakok mossák, s fölfénylenek a selymes derengésben. A Templom alatti, zenei akkordokként megmeredt sziklákról habzó vízesések zuhognak alá. Érezzük, tudjuk, e kristályos csend a miénk volt egyszer, és a miénk lehet ezentúl, ha tudatunk észlelésmódjának magasabb rezgéseivel közelítünk hozzá. Vizei, nedvei bennünk keringenek. Bennünket tisztítanak, frissítenek fel formák és sugallatok örök Igéivel.

Holdtemplomunkat most kiemeltük a felejtés vizéből. Helyreállítottuk a kapcsolatot érzelmeink úrnőjével, közvetítőjével, a Papnővel! Szövetségesünkké tettük. Segítségéért folyamodunk, ha idegeinken, vérünkön át betör és átvonul rajtunk a kétség, félelem, reménytelenség, pusztító indulatok, karmaképző szenvedélyek özönvize. Kezében ott a Kulcs: az Élet jele. Érzelmeink apályát és dagályát ezután e mágneses szimbólum szabályozza. Érzékelésünk medrében e kozmikus hajtóerők görgessék lelkünket beavatásaink állomásain át. Jegyezzük meg a Hozzá vezető ösvényt és állapotot. Nappal irányított meditációban, éjszaka pedig álombeavatásainkon emeli félelmeink, problémáink fölé szárnyaló képzeletünket! E Holdsziget a miénk! Otthon vagyunk rajta! Emlékezzünk pihentető, gyógyító menedékére! Szívjuk be suhogó, zúgó vizeinek, halkan zizegő Életfáinak illatát! Benső Holdunk ózona járja át egész valónkat! Pihenjünk el csillámló fényében lassú, mély lélegzettel! Egyszer. Még egyszer.