Adèle Dan: Démoni ketrec

© Adèle Dan, 2025

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Javított kiadás

Szerkesztette és lektorálta: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde és Szeremley Virág

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Elektronikus változat: Farkas István

Szerző Facebook-oldala: Adèle Dan szerzői oldala

Instagram: adeledan_hungarian

Tiktok: adeledan_hungarian

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025

ISBN: 978 615 685 573 2 (epub)

Fanninak, az örök menedzseremnek

TRIGGER WARNING

A TÖRTÉNETET EGY MEGBÍZHATATLAN NARRÁTOR MESÉLI EL, AKI FÜGGŐ.

A könyv dark fantasy kategóriába tartozik, enyhe dark romance elemekkel. Az erőszak, brutalitás és sötét erotikus részek explicitek, emiatt 18 éven felülieknek szól a könyv! Mindemellett a történetben találkozol nem egészséges kapcsolatokkal. Bár ezek a kapcsolatok nem emberi fajok között alakulnak ki, előfordul, hogy a zsáner sajátossága miatt neked ez sok lesz. A könyv mély témákat dolgoz fel, mint mentális betegségek, traumatizáció, függőség és gyászfeldolgozás. Tudd, hogy a könyvet nem könnyű olvasmánynak szánom.

Ha a figyelmeztetésektől nem riadtál vissza, akkor…

Alig várom, hogy elrepítselek
ebbe a kísértésekkel teli világba!

– A csuklóján lévő hegekről szeretném kérdezni, Lotte.

Lesütöm a szemem, a nyílt kérdésére semmi kedvem reagálni, pedig tudom, muszáj lesz. Az ötven perces ülésből már fél órát sikeresen mellébeszéltem, kerültem a témát, ahogy csak tudtam, de dr. Michel nem az a fajta pszichiáter, akit irányítani lehet.

A taktikája sem rossz, türelmesen hallgat, miközben az alsó ajkamat harapdálva nézek szigorú farkasszemet a krémszínű szőnyeggel.

Mégis mit tehetnék? Hazudjak olyat, amiről mindketten tudjuk, hogy gyenge próbálkozás? Mondjam, hogy elestem?

„Doktornő, tegnap elcsúsztam a fürdőszobában fogmosás közben, és egy kiálló csempe megvágott.”

Ez jó, csak el ne felejtsem, ha hazaérek, el kell törnöm egy csempét, hogy a szüleim is elhiggyék.

Kényelmetlenül mozgok a régies bőrfotelban. A karfáját már több beteg is összekaristolta a körmével, köztük én is. Még mindig lehajtott fejjel, a szemem sarkából nézek a pszichiáterre, aki nyugodt tekintetével akár el is érhetné, hogy megbízzak benne. Már ha egyáltalán hinne nekem.

Mi lenne, ha elmondanám az igazságot?

„Doktornő, egy szörny megtámadott tegnap, és éles karma felszakította a puha bőrt.”

Felsóhajtok, és indulatosan hátravetem a fejem. Tekintetemet a repedezett plafon felé fordítom, ami mintha összelapítana, ahogy előtörnek az emlékeim. Túl sokat néztem már mozdulatlanul a tökéletes neonfényekbe. A körmeim mélyebben belefúródnak a bőrfotelbe, és meg kell mozgatnom a csuklómat, hogy tudatosítsam, nincsenek rajtam szíjak.

Soha többé nem zárnak be ide.

Az óra kattogása a fülembe kúszik, eszembe juttatja, igazából mennyire sietnem kéne ezzel az egésszel. Ha elérem a buszt, még időben odaérek Bengt-hez.

A mahagóni könyvespolcra nézek, egy sárga könyvön tartva a szemem ropogtatom ki a nyakamat, hátha ezzel alábbhagy a frusztrációm. Úgy érzem, mintha a bőröm alatt lapulna egy, a tegnap estihez hasonló szörny, és bármikor kitörhetne. Ismét ráharapok az ajkamra és nagyot nyelek, nehogy a dühöm kirobbanjon.

Sosem tanultam meg rendesen leküzdeni a dühömet, csak a gyógyszereimmel, de a tegnapi döntésem után már azok sincsenek.

És nem elég amiatt aggódnom, hogy a tizenöt éve szedett gyógyszereimből tegnap este óta egyet sem vettem be, még vallomást is kell tennem a pszichiáteremnél. Abban az intézményben, amit a világon a legjobban gyűlölök, és ahova a szüleim kérésére jöttem be ma reggel, mint egy kibaszott tini.

– Felvágtam az ereimet – szólalok meg. A szemem sarkából ránézek az órára, öt perc maradt az ülésből. Tíz percet sikeresen eldühöngtem magamban.

Dr. Michel nagyot sóhajt, óvatosan végigmér. Mintha egy pillanatra látnám tekintetében a megadást, de csak egy pillanatra. Miért nem boldog? Megkapta a választ, amit mindig is szeretett volna. Tessék. Most nem azt mondom, ami valóban történt, nem mondom el, hogy éjszakánként szörnyek jönnek elő a szobám falából. Most alájátszom a diagnózisának.

Depressziós.

Szorongó.

Skizofrén.

– És miért sértette meg magát?

Ráharapok a szám belsejére, ahogy rápillantok a középkorú nőre. Olyan türelmesen, mozdulatlanul vár, hogy nem fér kétség hozzá, tovább tartja ezt a nyomorék ülést, ha nem válaszolok.

– Ezt akarta hallani, nem? – vágom rá keményen, de érzem, ha nem szabadulok, ki fogok innen törni, és falhoz vágom azt a rohadt sárga könyvet, aminek a színe beleég a retinámba, és…

– Én az igazságot akarom hallani, Lotte, nem azt, ami ön szerint engem boldoggá tesz. Ismét a szörnyek voltak?

Nem válaszolok, csak veszek egy nagy levegőt, és farkasszemet nézek a dokival, már egész testemmel felé fordulva. A nő rápillant csuklóján lévő márkás órájára, és összeszorítja a száját.

– Szedi rendesen a gyógyszereit?

Nyelnem kell. A nyál összefut a számban, a kézfejem remegni kezd, ahogy a tablettákra gondolok. Biztos vagyok benne, kitágult a pupillám, már attól, hogy a gyógyszerek gondolata átsuhant a fejemen. Úgy nézhetek ki, mint egy gyerek, akinek felajánlották, hogy elmennek vele Disneylandbe. De én felnőtt vagyok, így biztos csak egy ijedt nyúlnak tűnök a nagy szemeimmel. Bárcsak bevehetnék egy tablettát, akkor sokkal könnyebben megbirkóznék ezekkel az érzésekkel.

Az óra kattogása jelzi az ülés végét, és csak éppen bólintok, mert félek, ha megszólalok, könyörögnék egy újabb adag antidepresszánsért.

Sosem kellett drogra költenem, az antidepresszánsok az antipszichotikumokkal magasabbra repítenek, mint az LSD.

Apró kopogás töri meg a csendet. Annyira belemélyedtem a saját hallgatásomba, hogy összerezzenek a hangra. Dr. Michel lágyan sóhajt, befejezi fekete füzetébe írt jegyzeteit, majd az ajtóhoz lép, és résnyire nyitja.

– Monsieur Yjiang? Még vannak nálam, kérem, várjon egypár percet.

– Természetesen, doktornő – mondja az ajtó mögött lévő takarító, aki kínai származása ellenére folyékonyan beszéli a franciát. – Ribanc.

– Mi… – kikerekedik a szemem, fejemet a döbbenettől a bőrfotel támlájába verem. Felszisszenek. Ez most komolyan leribancozta a pszichiátert? Pislogva bámulok dr. Michelre. A nő összehúzott szemöldökkel néz rám, ahogy visszafordul, szemem elé tárja az eddig eltakart férfi rezzenéstelen arcát.

– Minden rendben van, Lotte?

Értetlenül nézek a pszichiáterre, aki láthatólag semmit sem hallott a beszólásból. Hogyan lehetséges ez? Vagy lehet, hogy… csak képzelődtem?

Megrázom a fejemet, hogy eloszlassam az efféle gondolatokat a fejemből. Nem ez az első furcsa eset, amivel a pszichiátria falain belül találkozom.

– Semmi gond – mondom zavartan, és türelmetlenül megemelem az államat a pszichiáter felé. – Mehetnék végre?

Az előbb nem történt semmi. Félrehallottam valamit.

Dr. Michel összehúzza a szemét, de a következő pillanatban ismét rendbe szedi arcvonásait.

– Csak egy pillanat – int a takarítónak, és lassan az asztalához sétál. Most már biztos elkésem.

A fenekem egyik oldaláról a másikra helyezkedem, ahogy dr. Michel aláírja a biztosítási papírokat, és amikor rám néz, jelezvén, hogy végzett, úgy pattanok fel a fotelemből, mint egy ágyúgolyó. A papírokért nyúlok, de mikor megragadom őket, a pszichiáter nem ereszti el a köteget. Zavartan ránézek, világoskék tekintete egyszerre távolságtartó, nyugodt és szigorú, és rögtön úgy érzem magam, mint egy kisgyerek.

– Tudván, hogy rendesen szedi a gyógyszereit, ahogy azt az elmúlt tizenöt évben tette, és mivel nem ejtett akkora sebet magán, hogy az maradandó károsodást okozott volna, egyelőre nem tarthatom bent. – Dr. Michel leviszi a hangsúlyát, mintha azt akarná, hogy minden szavát megértsem. – De ha még egy hasonló eset történik, ha úgy gondolom, megsértheti magát vagy másokat, ha a tévképzetek ismét előjönnek… – A papírkötegen lévő kezem fázni kezd, nagyot nyelek, ahogy elképzelem, hova akar kilyukadni. – A következő ilyen esetnél itt kell maradnia.

Mintha egy pillanatra megszűnne a világ, és csak fekete ködöt látnék magam előtt. Nem, nem, nem. Soha, soha, soha. Soha nem jöhetek ide vissza.

Igyekszem elnyomni a pánikomat, ahogy a mellkasomban érzem a kellemetlen bizsergést, mintha a belső szerveim megremegnének. A félelem lenyom, mintha a fehér plafon rám zuhanna, a neonvilágítás zavarja a szememet. Itt lenni ismét hónapokig… Miért? Miért kellett, hogy így szülessek? Miért nem lehetek normális, mint mindenki más?

Rászorítok a papírra, ujjaim meggyűrik a lapokat. A mai naptól normális leszek. Nem zárhatnak be ide, nem fognak bezárni. Ha kell, meghalok, de én… Soha nem fogok ide visszajönni.

Fekete bakancsom besüpped az őszi falevelek közé, ahogy szüleim felé sietek a temetőbe. Kifulladva érkezem, az arcom ég. A szokottnál fáradtabb vagyok, és azon gondolkozom, ez vajon a gyógyszerelhagyás-e, vagy a szörnytől való rettegés okozta kialvatlanság?

Bármi is az, elég egy pillantást vetnem anyára, hogy tudjam, elég figyelmet vontam magamra a mai nap. Igyekszem nagyokat lélegezni, ahogy közeledem feléjük. Anya az órájára pillant, és szorosan összehúzza fehér kabátját, miközben a szükségesnél erősebben szívja be a levegőt. A szeme sarkából apára pillant, mintha elvárná tőle, hogy mondjon valamit. Mire odaérek hozzájuk, apa, mint egy kötelességtudó katona, meg is teszi.

– Nagy volt a forgalom? – kérdezi, mire ökölbe szorítom a kezemet. Tíz átkozott percet késtem.

Különben is, aki miatt itt vagyunk, már nem siet sehová.

– Elhúzódott az ülés – válaszolok, és tekintetemet a sírkő felé fordítom, amelyet a szüleim néznek.

Keresztbe fonom a karomat, ahogy a tíz éve lappangó gyász lángra gyúl, mint minden évben, amikor kijövök a bátyám sírjához. Tekintetemet végigfuttatom az ívelt íráson.

Bengt Olson

Élt 14 évet

Szeretett testvér, gyermek

Egyszerre mosolyodom el és érzem szomorúan magam, ahogy arra a fiúra gondolok, akire a hétköznapokban egyáltalán nem akarok. Tíz év… tíz éve ment el, és a halálára még mindig úgy emlékszem, mintha tegnap történt volna. Mintha csak tegnap lettem volna az a tizenkét éves lány, aki karjaiban tartja összeesett bátyját. Mintha…

Kezemmel a szívem feletti részt masszírozom, a bűntudat úgy szúr belém, mint a tüske. Várhattam volna egy napot a gyógyszerelhagyással. Túl sok érzelem kavarog a bőröm alatt, mintha nem tudnám szabályozni magamat. Nagyokat nyelek, elképzelem, hogy a problémáimnak csak ennyi kell, lenyelem őket, és a gyomrom majd megbirkózik velük. Végül is, a testem az egyetlen dolog, amiben megbízhattam az elmúlt évek alatt, ha már az elmémben nem tudtam.

Tíz éve nincs velem a bátyám, akit a világon a legjobban szerettem. Bárcsak igaz lenne rám, amit sokszor mondanak, hogy a traumák hatására a kisgyerekek felejtenek. Bárcsak ne emlékeznék arra, hogy ő volt az egyetlen, aki szeretett. Bárcsak mindent elfelejtettem volna. Azt a napot is, amikor meghalt.

De ez természetesen velem valahogy nem így van. Én mindenre emlékszem, mintha a Bengt-nel való összes délutáni játék és csínytevés határozott helyet kapott volna az elmémben, és soha nem akarna elhagyni, ahogy a bűntudat sem.

Nagyokat pislogok, hogy a könnyeimet visszafojtsam. Vajon milyen lenne Bengt most, felnőttként? Vajon hogyan nézne ki? Ő is hidegszőke lenne, mint én, vagy a húgunk, Maya? Emlékszem, a szeme sötétebb kék volt, mint az enyém, de az enyém is fakult az évek alatt. Vajon meghízott volna? Vagy olyan vékony lenne, mint én? Egyáltalán én is ilyen vékony lennék, ha nem szedném a gyógyszereimet?

Olyan kérdéseket boncolgatok, amikre sosem tudom meg a választ.

– Szerintem zenész lenne – szólalok meg csendesen, csak apához intézve a mondatom, akivel minden évben azt játsszuk, hogy kitaláljuk, Bengt mivel foglalkozna. Gyengéden felnevet, a végén megköszörüli a torkát, csak ez jelzi, hogy ő is igyekszik visszafojtani a könnyeit.

– Én még mindig az ékszerkészítőre szavazok – húzza fel a szemöldökét, és a dekoltázsomban lógó nyakláncra mutat. Elmosolyodom, ahogy kezembe veszem és megszemlélem a tizenhat éve hordott nyakéket, ami egy hosszú lánc végén egy kulcscsomóról levett karikát takar, amit Bengt-től kaptam tizedik születésnapomra.

– Én még mindig attól félek, hogy megbukna a kreativitása miatt – mondom mosolyogva, ahogy a láncot bámulom.

– Egy egyszerű nyelvi szakon is meg lehet bukni.

A mosoly lehervad az arcomról, ahogy az időjárás is hűvösebbé válik. Anya hozzászólása a témához pusztító, csak a hibáimat képes felemlegetni. Persze nem tudta volna úgy megfogalmazni, hogy bárhogyan meg lehet bukni, muszáj volt az én egyetemi szakomat kiemelnie. A gyógyszerek mindig is elnyomták a figyelmemet, az agyam sokkal lassabban jegyezte meg a dolgokat. Nem vagyok olyan okos és gyors felfogású, mint a húgom, Maya, aki Oxfordban brillírozik jogon. Én beszorultam szüleimmel az újgazdag luxembourgi kertes házak közé, és beérem egy egyszerű nyelvi szakkal.

Pontosan ezért fáj, mikor anya csak a hibáimat emeli ki, amiből, valljuk be, elég sok van.

A szemem sarkából apára nézek, hátha megvéd, de mint eddig sem tette, most sem teszi meg. Összehúzott szemekkel a sírra néz, mint aki próbál nem hallani.

Az ő árulása jobban fáj, mint anya szavai, aki félpercenként nézegeti az óráját, és a távolba bámul, mint aki fejben már félig a munkahelyén jár. Mint akinek mindegy, hogy itt van-e, vagy sem.

Összeszorítom a kezemet. Felszisszenek, ahogy meghúzom a felsértett csuklómat takaró kötést. Egy csepp vér a földre hull, és mintha lassított felvételen nézném, ahogy eléri a méregzöld füvet. Becsukom a szememet, a temető meginog egy pillanatra. Kiszárad a torkom, ahogy eszembe jutnak a gyógyszereim, a nyelvem szinte ég, úgy kívánom, hogy bevegyek egyet.

A csuklómra fogok, mintha az érintés csökkenthetné a seb fájdalmát. Tekintetem összefonódik anyáéval, aki jéghideg kék szemével egy pillanatra a kötésemre bámul. Párat pislant, és nagyot nyel. A szeme megtelik könnyekkel, de az arcizmai alig mozdulnak, mintha viaskodna az érzelmeivel. Egy pillanatra úgy állok ott, mint egy gyerek, aki arra vár, hogy az anyukája elmosolyodjon, és megkérdezze, fáj-e a seb. Anya arcizmai azonban győzedelmeskednek, a könnyei felszívódnak, mintha ott sem lettek volna. A tekintete a csuklómról festett, szőkéslila hajamra vándorol, mintha kellene neki egy bizonyíték arra, hogy nem vagyok normális. Mintha a seb miatt megsajnált volna, de a hajam emlékezteti, mennyire nem vagyok a kedvére való. Kemény tekintetéből már azelőtt tudom, mit fog mondani, mielőtt megszólal.

– Nem sikerült megoldást találnotok erre? – bólint a csuklóm felé, és bármennyire is kellemetlen a sebem, a szavai még jobban fájnak.

Megoldást.

Mert én egy probléma vagyok, amit meg kell oldani.

Nem tudom, miért kezd el megint imbolyogni a temető, miért látok sötét ködöt a látóterem szélén, és azt sem, miért hallom a fülemben a szívdobogásomat. Pontosan azt kaptam, amit vártam. Mintha a szívem helyén megint átszúrna valami, de ez a fájdalom most tompa, nem éles, mintha már régóta velem lenne.

Érzem, hogy megtelik nyállal a szám, de ahogy nyelek, a torkom száraz, közben próbálom féken tartani a bőröm alatt remegő dühöt és sértettséget.

Szótlanul állom anyám tekintetét, nem tudom, mit mondhatnék. A légzésem szaporábbá válik, ahogy próbálom megoldani a helyzetet, de annyi érzelem kavarog bennem, hogy nem tudom… Én egyszerűen csak nem tudom.

Apró hörgés szakad fel a torkomból, sarkon fordulva faképnél hagyom őket. Még Bengt-től sem veszek búcsút, biztos eleget látja fentről, hogy a nővére mindennap elbukik. Ezzel nyugtatom magam. Hogy egy másik világba került, ahol boldog. Boldogabb, mint én.

Észre sem veszem, hogy futásnak eredtem, csak a tüdőm sípolása állít meg. Értetlenül nézek szét, nem értem, hogyan futhattam el a domb mögé anélkül, hogy felfogtam volna.

Két ujjam közé veszem az orrnyergemet, és lehajtom a fejem.

Kell a gyógyszer. De nem akarok őrült lenni. Nem akarom őket többé, nem akarom azt az életet, nem akarok…

A szél olyan erőssé válik, hogy a bőrömön feláll a szőr. Kibillent az egyensúlyomból. Megkapaszkodom egy hatalmas fában, a süvítő hang felé nézek. Pislognom kell, hogy felfogjam a látványt. Egy árnyék fodrozódik a földön, mintha füstgomolyag lenne. A süvítő hang bekúszik a fülembe, mint egy horrorfilmben, és ahogy az árnyék lassan testet ölt, kikerekedik a szemem.

Ne, ne, ne, ne! Csak ezt ne! Miért pont most kell előjönnie?

A leveleket felkapja ez a különös szél, ami mintha csendes ígéreteket suttogna hozzám. A félelem a földhöz szegez. A görnyedt árny feláll, és már előre elképzelem az éles fogakat, a bőr nélküli fekete koponyát, és azt, ahogy hosszú, fekete nyelvét felém nyújtja. A levegő úgy szorul ki a mellkasomból, mintha megütöttek volna.

– Csak képzelődöm, csak képzelődöm, csak képzelődöm – suttogom magam elé. Körmömet a kérges fába mélyesztem, a tarkómon lassan lefolyik egy hideg izzadságcsepp. Nem tudok elfutni, hiába is próbálnék, nem lehetek nála gyorsabb. Soha nem voltam nála gyorsabb.

Az árny kiegyenesedik, fekete füst teríti be az arcát. A füst lassan elszáll, de a ronda, fekete koponya helyett egy ezüst hajú, szürke szemű férfi áll velem szemben. Talán a legszebb, akit valaha láttam.

Eltátom a számat, ahogy kölcsönösen végignézzük egymást. A férfi szeme olyan, mint a viharfelhő, szürke és ködös, mintha évszázadok gondolatai rejtőznének benne, sima arca miatt azonban úgy tippelek, a húszas évei végén jár. Talán harminc. A szája fénytelen, résnyire nyitja. Azonnal elképzelem, milyen bizsergést hagyna maga után az érintése. Meglepődöm, hogy ebben a helyzetben egyáltalán eszembe jut ilyesmi. Nem értem, mi történik velem.

A férfi bőre hófehér, még az enyémnél is fehérebb, pedig azt nehéz felülmúlni. Olyan magas, hogy fel kell emelnem a fejemet, amint a közelembe ér. Tetőtől talpig feketében van, sötét pólója alól kilátszódnak vékony tetoválásai, melyek körbefonják izmos bicepszét. Szálkás testalkata egy párduchoz hasonlít. Olyan, mint egy ragadozó, aki minden pillanatban mérlegel.

Rám mosolyog, mint aki élvezi, hogy az előbb szégyentelenül végigmértem. A tekintetünk találkozik, mire a levegő mintha szikrázna közöttünk, válaszul a fülemig vörösödök. A férfi az arcomat fürkészi, úgy fordítja fejét oldalra, mint egy kígyó. Fogalmam sincs, miért találom ezt borzalmasan vonzónak. Hirtelen arra gondolok, hogy a keze milyen tökéletesen illene a csípőmre, izmos válla milyen biztonságot nyújtana, ha átölelne.

Úgy néz rám, mint aki meg akar fejteni, mintha titok lennék. Vagy áldozat. Inkább olyan, mintha egy ragadozó nézné a prédáját. Testem minden porcikája fellángol, ahova csak tekintete elér. A kezemen megakad a pillantása. Zavartan nézek a csuklómra, felszisszenek. Elfelejtettem eltakarni a sebet, és átázott a kötés. Zavartan megigazítom a fehér gézt, amikor átvillan rajtam valami. Egy pillanatra megdermedek, mintha az egész testem jéggé fagyna.

Csak képzelődöm.

A gyógyszerek mindig is segítettek elnyomni a szörnyeket, minél többet vettem be, annál kevésbé láttam őket. Ez az árny előttem… ő…

– Ki vagy te, emberlány?

A férfi mély hangja kiszakít a gondolatmenetből, pislogva ránézek. Jó lenne, ha valaki így parancsolna nekem a sötétben. Megrázom a fejemet, hogy megállítsam a gondolatot, de nem sikerül, elképzelem, hogy a férfi mély hangjával a fülembe súg. Kiráz a hideg, a vágy apránként felállítja a szőrt a bőrömön. Megköszörülöm a torkomat.

Nagyot sóhajtok, és a képzelt férfi felé legyintek.

– Csak tűnj el! Semmi kedvem foglalkozni ma veled.

Elég megbirkóznom a mai óráimmal az egyetemen, a sminkversennyel, amihez túl fáradt vagyok, az érzelmeimmel, a gyógyszerelhagyással. Legalább nem ronda szörnyeket képzeltem el, hanem ezt a szép, sápadt bőrű félistent, akinek szemöldöke enyhén felugrik, ahogy a meglepetés átsuhan az arcán.

– Engem nem szoktak csak így elutasítani – mosolyog élcesen. – Nem sokan merik, legalábbis.

A szememet forgatom. Ennél narcisztikusabb alakot nem tudtam volna kitalálni. Legalább odanyomhatna egy fához és… A szex gondolata egy idegennel a temető közepén csodálatos megoldásnak tűnik, hogy pillanatnyilag elfeledjem a problémáimat.

Összezárom a combjaimat, a férfi tekintete odavándorol, és talán csak képzelődöm, de mintha két ezüst csík lángolna fel egy pillanatra fekete szembogarában.

Mármint persze, hogy képzelődöm, ez nem is lehet más.

– Nem érdekel, mit gondolsz magadról – közlöm elutasítóan, és oldalra döntöm a fejem, hogy unalmat színleljek. Azonban egyáltalán nem unatkozom, a férfi ragadozótekintete felgyújtja kíváncsiságomat. Vajon miért pont őt képzeltem el? – Te sem érdekelsz. Hatalmam van feletted, csináld szépen azt, amit mondok, és takarodj!

Legalábbis eddig hatalmam volt feletted a gyógyszerekkel, de azok nélkül is elérem, hogy engedelmeskedj.

A férfi szemöldöke majdnem az égig emelkedik, szórakozottan bólint, mint akit lenyűgöztem. Őszintén, fogalmam sincs, hogyan vettem ennyi bátorságot, semmi sem garantálja nekem, hogy nem változik át a következő pillanatban egy szörnnyé, és nem harap belém. Persze ha ebben az alakjában maradna, ez nem is lenne ellenemre…

– Miért mondasz ilyeneket, ha a tested egészen mást közöl? – A mellkasomra néz, ahol a szívem hevesebben dübörög a bordám alatt. Idegesen felsóhajtok. Most már biztos, hogy csak elképzelem ezt az egészet. Nem tudhatja, mit érzek, nem lehet valóságos.

Hacsak nincsen röntgenszeme, és nem lát a fehérneműm alá, ahol a mellbimbóm megkeményedve árulja el, mennyire vonzódom ehhez a férfihoz. Az ajkamba harapok, a mozdulatra a férfi azonnal odanéz, mintha minden mozdulatomat követni akarná. Kettőnk között a levegő sokkal melegebb, mint a szeptemberi szellő hűvössége. Még több kell nekem ebből a melegségből, szeretném, ha a férfi átlépné a köztünk lévő távolságot, és sápadt kezét a csípőmre tenné, miközben kidolgozott mellkasa hozzám simulna…

Nagyokat pislogok, és enyhén megrázom a fejemet. Egy idegennel, egy elképzelt idegennel fantáziálok. Az ajkaim résre nyílnak, egy újfajta, és mégis régi rettegés kúszik fel a gerincemen, ami egyáltalán nem az általam elképzelt árny miatt van, aki megváltozott hangulatom miatt úgy tanulmányoz, mintha a világ leglenyűgözőbb kincsére bukkant volna.

Nem vagyok őrült. Megtiltom magamnak, hogy az legyek. Talán ha nem törődöm vele, akkor egy idő után elmegy. Talán az éjszakai szörnyeket is csak pár napig kell kibírnom, és azok is békén hagynak.

Elszakítom tekintetem a hollófehér hajú férfitól, elfordulok tőle. Ahogy azonban egy lépést teszek, a csuklómra hideg ujjak kulcsolódnak.

A szemem kitágul, ahogy hátat fordítva az idegennek a szürke sírkövekkel teli dombra bámulok. Látni az elképzelt szörnyeket egy dolog, de érezni, az egy másik szint. Csak akkor érzem őket, ha nem elég a gyógyszer, és mivel több mint huszonnégy órája nincs bennem semmi…

A szívemet ismét a fülemben hallom, a térdem megroggyan. Nem lehet. Nem lehet, hogy ilyen gyenge legyek. Meg kell tanulnom kizárni őket. Meg kell tanulnom elmenekülni előlük.

Kiszakítom a kezemet az árnyéból, és futni kezdek. Nincs bemelegítés, nem akarom, hogy elkapjon, úgy szedem a lábaimat, mintha az életem múlna rajta. Valami megmagyarázhatatlan okból tudom, hogy ez így is van. Látóteremet sűrű köd fedi be. Sosem jöttem rá, hogy ha valóban nem léteznek a szörnyek, hogyan szerzem a sérüléseimet. Párszor még kamerát is elhelyeztem éjszaka, de az csak azt mutatta, hogy alszom, a sérülés mégis ott volt. Erre persze az orvosok azt mondták, már úgy aludtam el.

De sohasem emlékeztem rá, hogy én voltam. Csak a szörnyekre.

Ahogy futás közben megmozgatom a csuklómat, még mindig érzem az elképzelt alak érintését magamon. Elképzelt. Görcsösen kapaszkodom a szóba. Elképzelt. Fogalmam sincs, hogyan legyek jobban, hogyan legyek…

Egy széles vállba ütközöm, és úgy pattanok vissza róla, mint egy gumilabda. Fenékre esem, karomat a szemem elé kapom. Ha újra az árnyalak az, akkor meg kell próbálnom megvédenem magam.

– Lotte?

Pislogok, a karom lassan lecsúszik az arcom előtt. A hang ismerős. Úgy bámulok az exemre, mint akit fejen ütöttek.

Mármint gondolom, hogy az exem, ha már három hónapja nem keresett.

– Nathan – dadogom, és mielőtt segíthetne nekem, talpra állok. – Mit keresel itt?

– Én, hát… – kezdi, és a rövid szünet esélyt ad arra, hogy felmérjem, mennyit változott. Nathanről sugárzik, hogy amerikai. Babaarc, világoskék, kidülledő szemek, és a homlokára ereszkedő, szőkésbarna haj mind azt a hatást kelti, mintha egy hollywoodi filmből lépett volna elő. Csak szögletes arcéle mutatja meg félig görög származását. Luxembourg nem egy nagy város, de mégis mennyi az esély arra, hogy beleütközöm Nathanbe? Mármint szó szerint.

– Az utcában lakom, erre rövidebb a hazaút – magyarázza kérdő tekintetem láttán.

Ja, vagy úgy! Így persze nagyon könnyen egymásba lehet botlani. Hogyan felejthettem el, hogy hol lakik?

Felsóhajtok. Összeütögetem a tenyeremet, igyekszem leverni a rátapadt koszt, miközben nem tudom levakarni az érzést magamról, hogy valaki figyel. Nagyot nyelve hátranézek a vállam felett, de sehol senki. Az árnyalak eltűnt. Egyszerre önt el a megkönnyebbülés, és valami furcsa csalódottság. Az a férfi úgy nézett ki, mint aki a legsötétebb fantáziámból lépett elő, akit elképzelek minden dark romance olvasásánál. Aki sosem a hős, hanem a gonosz, a tiltott gyümölcs, akire mindig is vágytam a filmekben.

Elfintorodom. Mármint persze, hogy a fantáziám szüleménye. A kifacsart, nem szokványos fantáziámé. Azért éreztem azt, hogy az egész testem megremeg, mikor rám pillantott, mert pontosan ilyen férfit szeretnék magamnak. Egy vágyálom.

– Lotte, minden oké?

Bólintok. Igyekszem lecsillapítani a szívverésemet. Az árnyalak már nincs velem, biztonságban vagyok. Nathanre fókuszálok, és visszajön minden harag és keserűség, amit iránta éreztem a nyáron, amiatt, mert egy szó nélkül, felrúgva egy egyéves kapcsolatot, elhagyott. Mármint, ha azt kapcsolatnak lehet nevezni, hogy heti párszor megdugott ott, ahol éppen kedve tartotta. Egy pillanatra elgondolkodom azon, miért mindig ilyen alakokat fogok ki. Akik csak kihasználnak. Persze ez két emberen múlik, én is akartam ezt. Akartam őt, és mindent, ami vele járt. Sőt…

Szemem sarkából felmérem a temetőt, a vastag törzsű fákat, a sűrű bokrokat, a kriptát, ami elég jó hely lenne arra, hogy ha még együtt lennék Nathannel, kihasználjuk az alkalmat. Megrázom a fejemet. Az a kifacsart fantáziám. Dühös vagyok, de közben fáradt, érzem, hogy az elvonási tünetek dolgozni kezdtek a gyomromban, hányinger kerülget, a hallucinációk miatt nem tudom, mi valós, és mi nem az.

És persze az exemnek pont most kellett a semmiből felbukkannia.

– És mikor jöttél vissza Luxemburgba? – kérdem mérgesen, és inkább csak amiatt, hogy eltereljem a figyelmemet a szédülésről. Szőkéslila hajamba túrok. Nathan odanéz, majd sötétlila rúzsomra. Olyan fintort vág, hogy biztosra veszem, nem tetszik neki a változás. Érdekes, amikor az árnyalakkal voltam, úgy vettem észre, őt ezek a részletek egyenesen lázba hozták.

Hát persze, mert az én képzeletem szüleménye. Nyilván azért festettem lilára a hajam, és használok erős sminket a fehér bőrömhöz, mert tetszik, és nyilván, akit elképzelek, annak is tetszeni fog. Miért kell ezt folyton megbeszélnem magammal?

– Van kedved feljönni hozzám? – mondja hirtelen, és közelebb lép. A kérdése arcul csap, meredten bámulok rá. Mégis mit képzel magáról? Három hónapja nem keresett, erre teljesen random összefutok vele a temető sarkában, és az első kérdése az, hogy szexelnék-e vele a lakásán? Jó, nem így kérdezte, de biztos nem beszélgetni akar.

És mégis, ahogy mellkasa hozzáér az enyémhez, nem lépek el tőle. Szédülök, néha a temető imbolyog, Nathan jóképű arca megnyúlik. A sarkamat a földbe fúrom, ezzel tudatosítva, hogy itt vagyok, hogy még ébren vagyok, nincsen semmi baj. Fogalmam sincs, milyenek az elvonási tünetek, sosem olvastam utánuk, és sosem kellett kipróbálnom, de a látóterem szűkebb, a szívem szabálytalanul ver, és én csak ki akarok ebből szabadulni.

Így amikor Nathan keze felsiklik az arcomra, nem ellenkezem. A hallgatásomat beleegyezésnek veszi.

Megcsókol. Csak most jövök rá, mennyire hiányzott ennek a puha kezű fiúnak az érintése. Visszacsókolom. Egy pillanatra nem gondolok semmire, csak őrá, ahogy a reggeli hidegben meleg ajka az enyémhez ér, ahogy követeli minden kis mozdulatomat. Olyan hirtelen vet véget a csóknak, hogy majdnem előrebukom.

Két hüvelykujjával szám két végletében simogatja az arcomat. Talán ha fiatalabb lennék, elhinném, hogy ez egy romantikus gesztus, de túl jól ismerem. A baj az, hogy ő is engem, és tudja, kimondatlanul is igen a válaszom. Felmegyek hozzá, és megengedem neki, hogy elfelejtesse velem az egész reggelt.

Felnézek Nathan mohó tekintetébe. Szőke haja szálanként lóg szemébe, lila rúzsom nyomatot festett szájára.

– Hiányoztál – suttogja.

– Akkor kereshettél volna. – Magamnak is mondom, hátha észhez térek, és kivonulok az öleléséből, amíg lehet. Elfordulhatnék, és itt hagyhatnám, mint az árnyalakot.

– Gondolkodnom kellett. – Fejét oldalra billenti, mintha most is azt tenné. – Most itt vagyok, nem igaz? Gyere fel, és megbeszéljük.

Biztos nem akar semmit sem megbeszélni, és azon kapom magam, hogy különösebben én sem, még ha fáj is, hogy elhagyott. De mit mond ez el rólam? Valaki nem keres három hónapon keresztül, majd egy véletlen találkozás, és azonnal lefekszem vele? Ennyire kétségbeesett lennék?

És egyáltalán miért problémázom ezen? Minden jogom megvan, hogy úgy használjam a testem, ahogy akarom. Ha felejtésre kell, akkor arra fogom használni, és…

A gyomrom hirtelen összeszorul, mintha valaki rámarkolna, a látóterem hullámozni kezd. Kilököm magamat Nathan karjából, és megtámaszkodom egy vörösesbarna, kérges fában. Kezemet a számhoz tapasztom, és nagyokat nyelek, hogy visszafojtsam a hányást. Megkönnyebbülve felsóhajtok, amikor az inger alábbhagy. Rohadt elvonási tünetek.

– Lotte? – Nathan hangja távoli, és elönt a forróság a szégyentől. Megtörlöm a számat, és kipirultan nézek körül.

– Két napja nem szedem a gyógyszereimet – felelek a fel sem tett kérdésre.

– Oh – mondja Nathan, és beletúr szőke hajába. – Szóval, akkor jössz?

Majdnem felröhögök a zaklatottságtól. Kösz, jól vagyok, seggfej. Nem mintha bármi együttérzést vártam volna tőle, de azért egy „hogy vagy” jólesett volna. Mielőtt azonban bármit mondhatnék, Nathan telefonja megcsörren. A nyakamra fogok, hogy kimasszírozzam belőle a frusztrációt, ami remélem, később elhagy, miután Nathan maga alá temet.

Ő ránéz a telefonjára.

– Filip az. Megbocsájtasz?

Bólintok, tudván, hogy Nathan egyik görög haverja az. A beszédükből úgysem értek semmit, addig legalább lesz időm megnyugodni.

– Hello, haver, nincs sok időd, mondd! – mondja Nathan franciául, mire összezavarodom. Miért nem görögül beszélnek? Tudtommal Filip nem beszél franciául. Megtanult volna? Nathan oldalra hajtja a fejét, bólint.

– Nekem jó. Fél óra alatt végzek vele.

Az ereimben meghűl a vér. Végzek vele? Velem?! Pislogva bámulok Nathanre, aki elmosolyodik.

– Már rég megbántam, hogy felhívtam magamhoz, de most már megdugom – nevet fel. – Ne aggódj, gyors leszek, mondom, egy fél óra… oké, húsz perc múlva átjöhetsz, és…

Akkora pofont adok Nathannek, hogy kirepül a kezéből a telefon. Mégis mit képzel magáról, mi volt ez? Úgy néz rám, mint aki kísértetet lát.

– Mi a fasz volt ez, Lotte?

– Mi a fasz volt ez? – kérdem hitetlenkedve, és a gyomrom úgy ugrál a mellkasom alatt, hogy szinte felnevetek. – Te mi a faszt képzelsz magadról?

Értetlenül pislog. Hülyére vesz.

– Előttem öt centire beszélsz ki a barátodnak? – ordítok. – Franciául?!

Nathan megrázza a fejét, mire ökölbe szorul a kezem.

– Lotte, ezt hogy érted…

– Mégis, hogy érteném? – üvöltök rá, mielőtt befejezhetné a mondatát.

– Lotte… görögül beszéltem. Hogyan értetted meg, amit mondtam?

Csak bámulok rá. Nem tagadja. Nem azt mondja, hogy nem mondott ilyet, hanem azt, hogy görögül beszélt. Hogy görögül beszélt, és mégis értettem.

– Te megtanultál görögül a nyáron? Mégis hogyan?

Szórakozik velem.

Keserűen felnevetek. Egy szót sem beszélek görögül. Kihasználja, hogy nem szedem a gyógyszereimet, és el akarja hitetni velem, hogy nem értettem őt, vagy éppen, hogy megértettem hirtelen a görögöt, vagy nem is tudom, mit beszél. Én idióta.

És én majdnem felmentem hozzá.

Remegni kezdek, és szó nélkül sarkon fordulok. Megbillen előttem a temető, ahogy futásnak eredek. Nathan utánam ordít, de bármilyen kitalált nyelven igyekszik is ott marasztalni, már nem értem. Minden homályos, minden eltorzult. Hogy lehettem ilyen hülye! Hogy bírt ilyen messzire menni… Egyáltalán miért tette, miért volt erre szükség?

Futok. Olyan gyorsan, hogy ismét elmosódik minden, és tudom, a köd, ami bekerít, csak a képzeletem szüleménye, de a látóterem nem tiszta többé. A rettegés fullasztó, a szívem a bordáimon dobol, ahogy próbálok elfutni előle. Nathan elől. Minden elől. Nem akarom ezt a napot, nem akarom a következő napokat sem. Ha így folytatom, ha többet képzelődöm, akkor…

Valami megránt a hajamnál fogva, és felsikítok a fájdalomtól.

– Nathan… – ordítom. Egy kőre zuhanok, rémülten bámulok fel, nem ő van előttem.

Bronzszemek és sötétbarna haj az utolsó kép, amit látok, azután a fejemet egy hatalmas ütés éri, és minden elsötétül.

Mintha víz alatt lennék, minden zümmög körülöttem, egyre hangosabb és hangosabb, arra kényszerít, hogy felnyögjek.

Pislogok, a fény erőszakosan robban be a látóterembe, elvakít a fehérség. Nagyon fáj a fejem, mintha egy balta kettévágta volna, a friss szellő sem segít, hogy lehűtsön. Egyáltalán miért van ilyen hideg, hogy a bőrdzsekim sem elég, és miért kúszik az orromba takarmány illata?

Viszket a bőröm a széna szagától. Óvatosan mozogni kezdek, nehogy növekvő hányingerem győzedelmeskedjen és kiadjam magamból azt a szerencsétlen fél croissant-t, amit ma magamba erőszakoltam. Ha csak egy kicsit megfoghatnám a fejemet…

De nem tudom megfogni a fejemet. Elönt a jéghideg pánik. Kipattan a szemem, és minden visszajön. Valaki lerántott a talajra, és utána minden sötétségbe borult.

A szabad ég alatt vagyok, a nap sugarai elvakítanak. Fel akarok állni, de nem tudok. Kétségbeesetten nézek körül, egy puszta közepén vagyok, a füvet kiszívta a nyári meleg. A hátam mögött, amennyire látom, egy vörösbarna, fából épített, rozoga pajta áll, tető nélkül. Az egyik oszlopához vagyok kötözve.

Meg akarok szólalni, de bekötötték a számat, és csak értelmetlen torokhang fakad ki belőlem. Ezzel a mély hanggal próbálok sikítani, de csak hörgésre futja. A kezem olyan szorosan van megkötve, hogy a vállam élesen kifordult, de a pánik minden fájdalmat maga alá temet. Bakancsommal megszállottan rugdosom a port magam előtt, próbálok kiszabadulni.

Valaki mellém lép. Erősen megfogja az arcomat. Nagy szemekkel az elrablómra bámulok.

A hosszú fekete hajú férfi alig lehet idősebb nálam. Barna mandulaszemében a könyörület parányi szikráját sem látom.

– Kuss legyen! – ordít rám. Nyüszítek, ahogy ujjai szinte összeroppantják állkapcsomat. A rongyon keresztül könyörgök, de ismét csak mély torokhang jön ki belőlem. Válaszként a férfi jobban rászorít az arcomra.

– Azt mondtam, kuss legyen!

Abbahagyom a nyüszítést, pedig érzem, a szorítása meglazította a számon a kötést. Könnyes szemekkel nézek rá, a hangjától úgy érzem, mintha cintányérral ütnének, zsong a fejem.

A férfi végtelennek tűnő ideig néz, majd mintha eldobná az arcomat, úgy enged el. A zsongás elmúlik, a rettegés újra a nyakamra szorul.

Miért raboltak el? Vajon Nathan keze van a dologban? Hiszen ott volt, láthatta, hogy elvisznek. Vagy ő is itt van?

Felhúzom a térdemet, mintha ezzel megvédhetném magam. Fekete pöttyök takarják el a látóteremet, amikor meghallok egy távoli hangot. Mintha szárnycsapások lennének.

Az elrablómra pillantok, a távolba bámul. Elfintorodom, mégis mi ez a ruha? A férfi nadrágja fehér szalagokból áll, amik a lába köré fonódnak, és barna bőrmellénye alá érnek. Egy cirkuszból is előpattanhatott volna. Olyan erősen fogja a kezében lévő hosszú, szürke dárdát, hogy csodálkozom, nem töri el. Hogy nem törte el az állkapcsomat azokkal a vastag ujjakkal. Egyáltalán, minek neki egy ilyen fegyver?

Követem a tekintetét a napsugarak irányába.

Valami ereszkedik le az égből. Először madárszerű körvonalát látom meg, majd lassan emberi testet ölt. Na oké, amit most látok, annak semmi értelme.

Jézusom. Ennek szárnya van!

Két hófehér angyalszárny, melyek olyan fenségesek, hogy eltátanám a számat, ha a rongy engedné. Eltakarják előlem a napot, ahogy a férfi ereszkedik. A válla fedetlen és széles, és lehet, hogy ma már két férfit csodáltam meg – na jó, az egyik csak a képzeletem szüleménye volt –, de ezek a vállak bármikor beindítanák a fantáziámat. A bőre sokkal egészségesebb, mint az általam elképzelt fehér hajú férfinak, és sokkal tündöklőbb, mint Nathané, mintha nem is… Nem is ember lenne. A bőre természetesen napbarnított, fehér tónusú, csak vastag tetoválásai törik meg fényes felszínét. Egy pillanatra el is felejtem, hogy hol vagyok. Úszom a férfi kemény arcvonásaiban, tökéletes testfelépítésében, minha egy MMA versenyből lépett volna elő. A ruhája hasonló, mint azé a férfié, aki az előbb majdnem eltörte az államat, csak annyi a különbség, hogy az övé foltos… Uramisten, ez vér.

Cikázik a szemem a két férfi között, ahogy próbálok reális magyarázatot találni az előttem lezajló eseményekre. Talán egy vasszerkezet van a vállára erősítve, ami…

Ahogy földet ér, a szárnya foszforeszkálni kezd, mintha apró aranycseppek képződnének körülötte. Azután a szárny behúzódik, és az aranyló párával együtt eltűnik.

Aha… Szóval semmi szerkezet, hanem… Oh…

Nem szedem a gyógyszereimet. Hát persze!

Az álmok is ilyenek voltak mindig. Túlságosan is valóságosak. Sokszor nem tudtam a két dolgot elválasztani.

Most már biztos vagyok benne, hogy nem vagyok ébren. Valószínűleg a kimerültségtől összeestem az utca közepén, és most arról álmodom, hogy elrabolt két angyal. Lehet, nem tudtam feldolgozni Nathan árulását, vagy a szüleim feszültségét, vagy csak a gyógyszerelvonás az oka, nem tudom, de a félelem eloszlik, és a nyugalmam lassan csendre inti a szívdobogásomat.

Kifújom a levegőt, és a nyelvemmel igyekszem ellökni a számtól a meglazult kötést, miközben álombéli elrablóimat nézem.

Az érkező angyal, akit vér borít, szigorú arckifejezéssel, kimérten szólal meg:

– Követtek – mondja, és a fejemben ismét mintha cintányért ütnének össze.

– Nem értem, miért nem öltük meg ott helyben – köpi ki a szavakat a fekete hajú.

Az imént érkező angyal rám néz. Sötétbarna haja izzadtan lóg homlokára, heves légzése arra utalhat, hogy harcolhatott valakivel. Kezében hasonló dárda nyugszik, mint a társáéban, de ennek mindkét vége éles. Bronzszemei tüskeként szúrnak át. Ő volt az, akit láttam. Ő rabolt el.

– Túl sokan követték. Még a végén elragadták volna tőlünk. – Továbbra is rám néz, de a fekete hajúnak válaszol. – Essünk túl rajta.

Tudom, hogy álmodom, mégis arcul csap a rémület. Minden olyan valóságos.

A férfi kimérten felém sétál, mintha minden egyes mozdulat fájdalommal töltené el.

– Sajnálom – mondja, és fél térdre ereszkedik előttem. Elővesz egy kést, mire kikerekedik a szemem. Meg akar ölni?

– Tudom, hogy ennél jobbat érdemelsz. De hidd el, mindenkinek így lesz a legjobb.

Egy kis rést küzdök ki nyelvemmel a rongy alól. Hiába álom, akkor sem akarok fájdalmat.

– Monm, nemmm engm kerestk!

A barna hajú keze megáll.

– Mi… Ismételd meg!

A rongy felé próbálom forgatni a szemem, mire lehámozza rólam.

– Azt mondtam – kezdem, és úgy döntök, mindent egy paklira teszek fel –, valószínűleg nem én vagyok, akit kerestek. Semmit nem csináltam, kizárt, hogy valaki meg akarjon ölni. Az apámnak van pénze. Ha váltságdíjat kértek, megkapjátok.

A beszéd valamiért nehézkes, keresnem kell a szavakat. Valószínűleg a fejemet ért ütés lassíthatott le.

Nem értem a két férfi döbbent tekintetét.

A fekete hajú zavartan néz társára.

– Théos fényére, Lavian, ez… Ezt ugye te is hallottad?

– Te – szegezi nekem bizonytalanul a kérdést Lavian –, hol tanultad meg a nyelvünket?

Ez egy vicc.

– Kiskoromban költöztem Luxemburgba. Azóta tanulom a franciát.

Laviannak először a szemöldöke szalad föl, majd döbbent mosoly terül el az arcán.

– Neked fogalmad sincs, milyen nyelven beszélsz, igaz?

A mai nap eseményei egymás után peregnek le a szemem előtt. A kínai takarító, Nathan hitetlenkedő tekintete, ahogy azt állítja, tudok görögül. Hogyan lehetséges ez? És ez a férfi most előttem azt állítja, hogy beszélek a nyelvükön, és…

Lefagyok, mozdulatlanul nézek bronzbarna szemébe, ami minden, csak nem emberi. Egy álomban nem tudok így gondolkodni. Egy álmot nem élek meg ilyen részletesen. Izzadságcsepp csorog le a homlokomon.

Ez nem álom. Ez a valóság.

A pánik fellöki a pulzusomat, felsikoltok, és teljes erőből megrúgom az előttem térdelő férfit.

Lavian alig mozdul, mintha csak egy légy ütődött volna kidolgozott mellkasának. Mint aki észhez tér, megrázza a fejét:

– Nem fogunk megölni, nyugodj meg!

Értetlenül pislogok, miközben a fekete hajú szánakozva néz rám. Tekintetében a gyűlölet helyét átvette a bizonytalanság.

– Ez meg mit jelent?

– Nem tudom – vallja be Lavian, és egy utolsó pillantást vet rám, mielőtt a társához fordul. – El kell vinnünk Herebuba.

– És ha csapda? Megtaníthatták neki a nyelvünket…

– Tudod jól, hogy ez nem lehetséges. Nyisd meg a kaput és…

Hirtelen mind a ketten ugyanabba az irányba kapják a fejüket, követem tekintetüket, de csak a kék eget látom. A két angyal keze a dárdára szorul. Mikor pillantásuk találkozik, mintha száz éve gyakorolt, szavak nélküli eszmecsere folyna közöttük.

– Nyisd meg a kaput! – ismétli Lavian.

– És ha áttörnek?

– Túlerőben vannak, muszáj. Ez az egyetlen esélyünk!

A fekete hajú férfi alig észrevehetően bólint, a következő pillanatban visszafordul felém, míg társa az újra megjelenő szárnyaival a magasba szökken.

– Vidd el őt is! Majd követlek – ordítja vissza.

A fekete hajú megtorpan, alsó ajkába harap.

Időm sincs felfogni, már mellettem terem, elvágja kötelékemet, és a pajta másik oldala felé húz.

– Várj – kezdem, de nem törődik velem. Nem akarok elmenni innen. Nem tudom, milyen hely az a Herebu, vagy mi történik. Próbálok ellenállni, és a másik irányba indulni, mire a férfi erőteljesen maga felé húz, és a szemembe néz. Érzem napsütötte illatát, mintha a tengerpartról jött volna.

– Figyelj rám! Nem ölünk meg, de azok, akik jönnek, meg fognak. Úgyhogy vagy szó nélkül velem jössz, vagy – és mandulavágású, sötétbarna szemeiben ismét meglátom a kegyetlen szikrákat – elfognak, és a kínzás végén csak azért könyörögsz majd, bárcsak olyan egyszerű halálod lenne, hogy valaki elvágja a torkodat. Felfogtad?

Tátott szájjal állok előtte. Az angyal – mert valahogy már eldöntöttem magamban, hogy ezek angyalok – hangosat fúj a levegőbe, mint egy dühös bika, elkáromkodja magát azzal együtt, hogy „nekem erre nincs időm”, és továbbhúz a pajta nyugati oldalára. Mikor hátunk mögé kerül a rozoga épület, elenged.

– Meg kell nyitnom egy kaput, amit a te ostoba agyad fel sem tud fogni. Ha elfutsz, beléd hajítom a hastamot – sziszeg felém, és jobb kezével enyhén megemeli a dárdáját. Engedelmesen földhöz ragadok.

Az angyal a dárdáját a földbe szúrja, egy lépéssel hátrébb szökken, majd két karját előrenyújtja. Kezéből csillámporos aranyfelleg emelkedik ki, mint amilyet Lavian szárnyainak eltűnésénél láttam. A fény hurokként világítja be a földből kiálló, hosszú fegyvert. Az angyal teste vele együtt hullámzik, mint egy délibáb.

Felém fordul, kezével továbbra is fényt küld a hastam felé. Végigmér, ahogy ott állok engedelmesen, és feszült vonásai ellazulnak. És ekkor egy semmiből előtörő sötét árny leteríti.

Időm sincs pánikba esni, az árny fodrozódik, és életre kel.

Egy fekete inakkal teleszőtt, sötét koponyás szörnyeteg vicsorít rám. Éles karmával végighasít a földön, hosszú fogai közül nyál csorog fekete, repedezett bőrére. Tüskés nyelvével megnyalja a száját, szeme éhesen csillog. Úgy húzza össze magát, mint egy párduc, aki arra készül, hogy rám ugorjon. Alsó ajkam megremeg – én láttam már ezt a szörnyet.

A fekete csontváz felém ront. Kirobbanok a mozdulatlanságomból, a pajta falához tántorodom, ügyetlenül vetem magam elé a karomat. Egy csattanás, a szörnyeteg feje leválik a testéről, mellettem ér földet. Felfordul a gyomrom, de valaki a csuklómat húzva kényszerít, hogy nézzek rá. Lavian bronzbarna szeme határozottan tartja tekintetemet.

– Maradj mögöttem! – utasít. A következő pillanatban hastamját pörgetve visszafordul. Újabb két szörny feje repül le. Az angyal úgy mozog, mint aki erre született, és mintha egyszerre négyfelé tudna figyelni. Mozdulatai felérnek egy táncoséval, a dárdája a mazsorettje. Hol üt, hol szúr, hol támaszkodik rajta. Sikoltva hajtom le a fejem, ahogy az egyik szörny feje elrepül felettem. A túl frissen levált testrészből kirobbanó fekete vér beterít. A számra kell szorítanom a kezemet. A szagban csak megfulladni lehet, olyan, mint a szurok és az erdőben rothadó tetemek keveréke.

Nem bírok mozdulni. Még több visító lény érkezik a földre és bont alakot, hogy célba vegyen, de elakadnak megmentőimben. A fekete hajú angyal a dárdáját maga előtt forgatja. Fehér fény sugárzik belőle, mint amivel meg akarta nyitni az általa kapunak hívott valamit. A sugár hatására a démonok megsérülnek vagy szertefoszlanak. Vajon elővegyem én is a zseblámpámat?

Egy szörny átvágja magát a védőhálón. Kígyóhosszúságú nyelvével és éles fogaival rám tör. Utolsó lélekjelenlétemmel térek ki előle. Szerencsém, hogy a többtonnás, testes szörny lendülete túl nagy, így elrepül felettem. Lábával azonban belekap a ruhámba, és maga után húz.

A teste betöri a pajta egyik épen maradt oldalát, beesünk a használt szénabálák közé. Felnyögök, ahogy az ütés okozta fájdalom végigmar a gerincemen. A lény felugrik, és megrázza testét, mintha csak egy kutya rázná le magáról a vizet.

Pólóm elszakadt, meztelenül hagyva felsőtestemet, borzalmasan sebezhetőnek érzem magam. Pókjárásban araszolok hátra, kétségbeesetten, nyüszítve, mintha ez megvédene a szörnytől. Mert annyira haszontalan vagyok, hogy nem tudok mást csinálni. A lény lassan közelít, hörgésére megremegnek a csontjaim.

Ez olyan, mint egy szörnyű rémálom. Sőt, nekem pontosan ilyenek a rémálmaim!

A lény fogai úgy kattognak, mintha már érezné az ízem.

Nyirkos hideg fut végig a gerincemen, neszt hallok a hátam mögött. Valaki a számra teszi kezét, és hosszú ujjaival elhallgattat, míg másik keze a derekamra kulcsolódik.

Emberi kezek – döbbenek rá, és egy pillanatig azt hiszem, hogy az egyik angyal az. Fejemet, amennyire a nagy kéz engedi, hátrafordítom. Csak ezüstfehér hajat látok, megcsap egy erős, tüzes, az éjszakai föld illatához hasonlító aroma. Olyan ismerős…

A fekete szörnyeteg megtorpan. Értetlenül bámul ránk, majd felnyüszít, mintha a félelem elkábítaná. Az engem lefogó alak egyik kezéből nyúlós, fekete szurok csúszik a földre. Úgy kúszik a szörny felé, mint egy kígyó, felkapaszkodik a lény combján, körbeöleli. A folyadék könyörtelenül szétporlad, és vele együtt semmivé lesz a lény is.

Alig merek levegőt venni. Ez az alak most megmentett? Ki ő?

Az ismeretlen hirtelen felkap a földről, magához ránt. Éppen ki tudok venni egy-két ismerősnek tűnő vonást, mielőtt szorosan átkarol, és úgy érzem, mi is semmivé foszlunk.

Úgy érzem, mintha egy pillanat alatt atomjaimra bomlanék, majd újra összerakódnék. A lábam talajt érint, és amint a kezem újra összeáll – mármint konkrétan a fekete árnyékokból újra alakot ölt –, ellököm magamtól az idegent.

Gyorsan és nagyokat lélegzem, ahogy a pánik elönt. Hol vagyok?

Fehér polcok ölelik körbe az apró szobát, az azokon lévő takarítószerek szaga marja az orromat. A sarokban elhasznált seprű és koszos rongyok mellett egy mosógép zakatol.

A szoba olyan kicsi, alig férünk el benne ezzel a valakivel, aki megmentett, vagy újból elrabolt. Már nem tudok különbséget tenni. Most akkor…

Ezüst haj, szürke szem, cinkos mosoly, és olyan intenzív, érdeklődő tekintet, amelytől egy lépést hátrébb lépek, beleütközve a polcsorba. A takarítószerek meginognak, egy a földre esik, de nem törődöm vele. Őt láttam a temetőben.

Nem tudom levenni a tekintetemet az idegenről, akiről azt hittem, hogy csak hallucinálom. De ha csak képzelődtem, akkor miért ennyire valóságos minden?

– Ki… – kezdem, de a torkom száraz, köhögnöm kell, hogy folytathassam. – Ki vagy te? Hogy…

Becsukom a szememet, cintányérütések helyett most mintha két követ csiszolnának egymáshoz közvetlenül a fülemnél. A tenyeremet a homlokomhoz szorítom, a szoba megbillen.

A férfi egy pillanat alatt hozzám lép, elsimítja a tenyerem a szemem elől. Az érintéstől apró villámcsapások keletkeznek a bőrömön. Hosszú ujjaival tartja meg államat, a mozdulattól kénytelen vagyok a szemébe nézni. Túl közel van, próbálok ellépni, de határozottan fog.

– Nézz rám – mondja. – Nem szokott hozzá az elméd, hogy filizi nyelven szólj – mosolyra húzza a száját. – Majd hozzászoksz.

Kövek csikordulnak a fülemben. Ezek szerint ismét egy újabb nyelven beszéltem. Ráadásul valami ázsiai nyelven, vagy nem ott van valami ilyesmi szigetcsoport? Fogalmam sincs, de nekem továbbra sem tűnt fel semmi, mintha franciául beszélnék.

– De…

– Ne itt – utasít, lassan oldalra fordítja a fejét, mint egy kígyó. Hallom nyaka apró ropogását. Megindul felém a karja, mire a hátamon az izmok megfeszülnek, és elfelejtek levegőt venni. A férfi azonban csak súrolja a karomat, és a kilincsre rakja a kezét.

Nagyot nyelek, mire szája széle felhúzódik.

– Éhes vagy? – kérdi, és arca olyan közel van, hogy szürke szeme elködösíti a tekintetemet. Tábortűz és cseppkőbarlang illata árad belőle. Fölém tornyosul, a szívem szabálytalanul ugrálni kezd. Tekintete a szememről a mellemre vándorol, és csak most tudatosul bennem, hogy szakadt pólóban állok előtte. Az arcomat elönti a forróság, biztos úgy nézek ki, mint egy roncs.

Az ezüst árny lassú mozdulatokkal leveszi bőrmellényét, felém nyújtja, közben illedelmesen a szemembe néz. Türelmesen megvárja, ahogyan remegő kézzel elveszem tőle a kabátot és orrom alatt elmormolok egy bizonytalan köszönömöt. Megremeg a szája, és talán csak képzelődöm, de kitágul a pupillája.

– Mi a pokol történt velem? – kérdem tőle suttogva, miközben magamra terítem a bőrmellényt.

Kezével lenyomja a kilincset, és mélyen a szemembe néz. Tüzel a tekintete. Még sosem nézett rám így senki.

– Pokol? Az még nem történt meg veled.

Ahogy kitárul az ajtó, vattacukor és sütemény édes illata csap meg. Megtorpanok, és nem tudom, hogy az egész napi történések, az elvonási tünetek vagy a kimerültség okozza-e, de felnevetek.

La Maison de Sucre et Joy – Édesség és Boldogság Háza. Az egyik kedvenc kávéházam, mely fullasztó a cukros párától, ami láthatatlan ködként terpeszkedik az üvegfalú térben. Összeszalad a nyál a számban, ahogy a hányingert átveszi a sóvárgás.

A fekete ködből kikelt, fehér hajú, démoni alak egy rózsaszín lufis, tengerkék muffinos helyre hozott.

Az árny, aki immár határozottan az a férfi, akivel a temetőben összefutottam, leültet egy okkersárga párnákkal kirakott padra, és duruzsoló hangon megkérdezi, mit kérek. Szemét le sem véve rólam rendel a pincértől, majd egy laza kézmozdulattal elküldi. A szája mosolyog, de észreveszem, hogy a szeme komoly, elgondolkodva figyel. Kínos csend telepszik ránk, ahogy az asztalra könyököl, és összekulcsolt kézfejére támasztja állát. Legalábbis én kínosnak érzem, ő teljesen nyugodtnak tűnik. Zavaromat azzal próbálom elhessegetni, hogy szóra nyitom a szám, de megrázza a fejét.

– Előbb egyél – mintha csak varázsszó lenne, langyos croissant-t és csokoládéban úszó muffint csúsztat elém a pincér. Engedelmesen enni kezdek. Addig sem kell a férfi átható tekintetébe néznem. A sütemény visszaadja a bátorságomat, az arcom már nem ég. Tányéromat oldalra tolva a szemébe nézek.

– Mi történt?

– Elraboltak magukat angyaloknak nevező, képmutató, fényvérű herebiák.

– Mi? – összehúzott szemöldökkel bámulok rá. Miről beszél?

– Ennyi? – húzza fel a szemöldökét a hallgatásomra. – Csak ennyit akartál megtudni?

– Én csak… nem számítottam ilyen egyenes válaszra – vallom be. – Azt hittem, azt fogod mondani, hogy ez valami vicc, kandi kamera, és reméled, hogy nem dőltem be neki…

– Ezt szeretnéd tőlem hallani, Lotte?

Elnémulok. Tudja a nevemet. Kezemet lassan a villára csúsztatom. Jobb, mint a semmi, ha védekeznem kell. A férfi szeme szórakozottan a kezemre téved.

– Nem gondolod, hogy megöltelek volna, ha akarnám?

Egyáltalán nem gondolom megnyugtatónak ezt a mondatot.

– Azt is tudod rólam, hogy ez a kedvenc helyem? Hogy hol lakom? Mit szeretek, mit csinálok?

– Nem.

– Oh.

– Következő kérdés?

– Mi az a herebia?

A férfi az ajkába harap, és egy pillanatra düh fodrozódik felhőszürke szemében.

– Az emberek angyaloknak nevezik őket, Herebuban laknak, a Második Világban. Kettejükkel találkoztál. Az egyikőjük, Lavian, az egyik vezérük.

– Aha. – Második Világ, mi van? – És hol van ez az ország pontosan?

– Ezen a Földön. És mégsem itt.

Remélem, annyi elég lesz a folytatáshoz, hogy némán bámulok.

– Mennyire ismered a Bibliát?

– Nem nagyon – vallom be bűnbánóan, mire kivillantja fényes fogsorát.

– Ez az arc – szól, és szemébe visszatér az a hátborzongató nyugodtság. – Öröm lesz, mikor elhagyod.

Nem vagyok biztos benne, hogyan kéne reagálnom.

– És hiszel benne? – kérdezi a férfi.

– Hát… nagyjából. Igazából igen. Mit kéne tudnom a Bibliáról? Melyik történetet?

– Elég az alapok. Teremtés, Édenkert, Pokol.

– Szóval azt akarod – kezdem, majd ismét magam elé veszem a tányéromat, és villámmal piszkálni kezdem a megmaradt muffint –, hogy… Igazából mit is akarsz mondani?

– Bár ti, emberek, Édenkertnek nevezitek, mi, a Második Világban, Herebunak.

– És te nem lennél ember.

– Közel sem.

– Aha.

– Nem győzött meg a syneffo? A fekete füst, ami ide hozott.

Érdekes, olyan, mintha azelőtt tudtam volna, mit jelent a szó, mielőtt elmagyarázta volna.

– Akár le is üthettél, vagy megmérgezhettél volna, amúgy is, a mai nap könnyebben hallucinálhatok…

Hirtelen elhallgatok. Mi köze ennek az idegennek ahhoz, hogy gyógyszert szedek? Az árnyalak közelebb húzódik, érdeklődve végigmér.

– Miért lennél hajlamosabb a mai napon a tévképzetekre? – kérdi, és olyan áthatóan néz, hogy nagyot nyelek.

Miért kell egy ilyen őrült alaknak ennyire jól kinéznie? Hiszen őrült, ez nem kérdés, ha mindenféle angyalokról meg másvilágról beszél. De mégis itt ülök még mindig mellette, ahelyett, hogy már rég felálltam volna. Mondjuk nem biztos, hogy messzire jutnék. Nyomomban a szörnyekkel.

– Egyszerűen csak nagyon fáradt vagyok – hagyom rá, mint akit nem érdekel. Nem akarok erről beszélni.

– Akkor ezért remegsz?

Értetlenül bámulok rá, de ahogy lenézek magamra, látom, a bal karom remeg. Elkerekedik a szemem, az ajkam szétnyílik. Ezt észre sem vettem. Most sem érzem. Pedig az egész végtag rezeg. Megpróbálom jobb kezemmel lefogni, és elterelni a figyelmem.

– Ki vagy te?

A férfi hosszasan néz, előrébb hajol. Úgy érzem, felfal a tekintetével.

– Darya a nevem.

Ennyit mond, és fizikailag érzem, hogy egy idegszálam elpattan. Elfogy a türelmem.

– Oké, Darya. Vagy most elmondasz mindent, ami történt velem, vagy fogom magam, elkérek egy telefont az eladóktól, kihívom a rendőrséget, majd faképnél hagylak, és elsétálok ebből a nyomorult kávézóból…

Mintha csak eddig tartotta volna magában, kirobban belőle a nevetés. Keze az asztalra csapódik.