Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

JULIUS CAESAR TÖRTÉNETE

ELŐSZÓ

Marchand

ELSŐ FEJEZET Galliai háború. Első hadjárat. Kr. sz. e. 58. évben

I.

II.

III.

IV. Jegyzetek

MÁSODIK FEJEZET Galliai háború. Második hadjárat. Kr. sz. e. 57. évben

I.

II.

III.

IV. Megjegyzések

HARMADIK FEJEZET Galliai háború. Harmadik hadjárat. Kr. sz. e. 57. évben

I.

II.

III.

IV.

V. Jegyzetek

NEGYEDIK FEJEZET Galliai háború. Negyedik hadjárat. Kr.sz. e. 55. évben

I.

II.

III.

IV. Jegyzetek

ÖTÖDIK FEJEZET Galliai háború. Ötödik hadjárat. Kr. sz. e. 54. évben

I.

II.

III.

IV.

V. Jegyzetek

HATODIK FEJEZET Galliai háború. Hatodik hadjárat Kr. sz. e. 53. évben

I.

II.

III.

IV. Jegyzet

HETEDIK FEJEZET Galliai háború. Hetedik hadjárat. Kr. sz. e. 52. évben

I.

II.

III.

IV.

V.

VI. Jegyzetek

NYOLCADIK FEJEZET Galliai háború. Nyolcadik hadjárat. Kr. sz. e. 50. évben

I.

II.

III.

IV.

V. Jegyzetek

KILENCEDIK FEJEZET Polgárháború. Itáliai hadjárat. Kr. sz. e. 49. évben

I.

II.

III. Jegyzetek

TIZEDIK FEJEZET Polgárháború. Hispániai hadjárat. Kr. sz. e. 49. évben

I.

II.

III.

IV. Jegyzetek

TIZENEGYEDIK FEJEZET Polgárháború. Thessaliai hadjárat. 48. évben Kr. sz. e.

I.

II.

III.

IV. Jegyzetek

TIZENKETTEDIK FEJEZET Alexandriai háború. Kr. sz. e. 47. évben

I.

II.

III.

IV. Jegyzetek

TIZENHARMADIK FEJEZET Polgárháború. Illyriai hadjárat. Kr. sz. e. 47. évben

I.

II.

III.

IV.

V.

VI. Jegyzetek

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Polgárháború. Afrikai hadjárat. Kr. sz. e. 46. évben

I.

II.

III.

IV.

V.

VI. Jegyzetek

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Polgárháború Hispániai hadjárat. Kr. sz. e. 45. évben

I.

II.

III.

IV. Jegyzetek

TIZENHATODIK FEJEZET Caesar halála. Kr. sz. e. 44. évben

I.

II.

III.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bonaparte Napóleon

JULIUS CAESAR

fordította
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-614-0 EPUB
ISBN 978-963-559-615-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1865

a borító Horace Vernet (1789 – 1868) Napóleon Wagramnál című festménye és
Julius Caesar Louvre-ban őrzött szobra részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

JULIUS CAESAR TÖRTÉNETE

I. NAPÓLEONTÓL

A CSÁSZÁR TOLLBAMONDÁSA UTÁN

SZ. ILONA SZIGETÉN

LEÍRTA

I. NAPÓLEON CSÁSZÁR TITKÁRA

FORDÍTOTTA

HUSZÁR IMRE

PEST

HARTLEBEN ADOLF SAJÁTJA

1865.

Pest

Kertész József gyorssajtónyomása

1865.

ELŐSZÓ

1821. április 27-én néhány órát töltött a császár, a fiának szánt dobozok és burnótszelencék lepecsételésével és leltározásával; azután valamennyit 1, 2 és 3 számokkal jegyzett mahagóni faládába zárta és az én felügyeletem alá bízta, oly meghagyással, hogy adjam át fiának, mihelyt nagykorúvá lesz.

E nap, a császárra nézve, egyike volt a legfárasztóbbaknak, egész betegsége folyamában egyike a legfájdalmasabbaknak reánk nézve, azon előjelek gyors fejlődése miatt, amelyek közelgő halálát jelenték. Több ízben kényszerítő a hányás, hogy végakaratának tollbamondását félbeszakítsa; mindenképp iparkodtunk reá bírni, hogy hagyjon fel munkájával, amely ily komoly bajokat okozott; de hasztalan.

„Nagyon fáradt vagyok,” - mondta, „de érzem, hogy már csak kevés időm van hátra és el kell végeznem. Adj egy keveset azon constanciai borból, amelyet Las Cases küldött, egy csöpp nem árthat?” Én bátorkodtam megjegyezni, hogy ezen ital egyenesen ellenkezik azzal, amelyet Antomarchi orvos rendelt. „Bah!” - mondta a császár, fejét csóválva, egyik sem ért hozzá. E szigeten minden hiányzik, mit várjak még add ide a bort, fel fog élénkíteni. Itt, - mondta és kezét jobb oldalára szorította, „itt úgy metsz, mint egy beretva éle”.

Méltóság, nyugalom és jóságteljes volt minden, amit a császár mondott; az ágyon, amelyen ült, a fiának és családjának szánt lepecsételt tárgyak voltak kirakva; a többi közt egy gyönyörű szép metszvénnyel díszített arany burnótszelence, amelyet lady Hollandnak hagyományozott, tisztelete és hálája jeléül azon apróságokért, amelyekkel a világhírű foglyot megörvendeztető, és amelyek oly jól esnek a szerencsétlenség napjaiban; továbbá egy másik arany burnótszelence, névjegy nélkül. Ezt a császár Amott orvosnak szánta és egy N betűt vésett reá egy tollkés hegyével. A bal kezében tartott egyszerű kis tábla papírlap szolgált íróasztal gyanánt, a tintatartót pedig, amelybe tollát mártotta, Montholon gróf tartotta, aki ágya mellett állt.

Egy gyémánt nyaklánc feküdt mellette; ezt felvette az ágyról és átadta nekem e szavakkal:

„Nesze; nem tudom, hogyan állnak ügyeim Európában; a jó Hortense adta nekem, midőn Malmaisont elhagyta, azt gondolván, hogy valaha még szükségem lehet reá. Értéke, úgy hiszem, kétszázezer frankra rúg, rejtsd el jól; ha visszatérsz Franciaországba, ezen összeggel bevárhatod azt, amit végrendeletemben és pótvégrendeleteimben hagyományoztam neked; nősülj meg tisztességes módon; válaszd hitvesedet régi gárdám tisztjeinek vagy közvitézeinek családjaiból; sokan vannak e vitézek közt, akik nem boldogok; jobb sorsban részesültek volna, ha a balszerencse nem sújtja Franciaországot. Az utókor be fogja nekem számítani azt, amit értük tettem volna, más körülmények közt...” Kimerültén elhallgatott.

Néhány percnyi nyugalom után bepecsételte különböző végrendeleteit és fiók-végrendeleteit, szám szerint kilenc különös csomagot. Valamennyi okirat körülbelül egyenlő alakú, de különböző vastagságú volt; vörös szalaggal átkötve és ellátva a császár aláírásával és címeres pecsétjével.

Ugyanazon napon, este kilenc órakor, a császár, hálóköntösébe burkolva és egy karszékben ülve, végrendeleteit aláíratta és megpecsételtette a három végrendeleti végrehajtó, úgymint, gróf Bertrand tábornok, gróf Montholon tábornok által, általam, és az e célra meghívott Vignaly abbé által.

Ezután Bertrand tábornok, a császár jelenlétében a következő jegyzőkönyvet vette fel a kilenc lepecsételt csomagról.

Az I. számú borítékon írva van: „Ez végrendeletem, amelyet egészen saját kezűleg írtam. Aláírva: Napóleon”

A II. számú borítékon: „Ez egy második fiókvégrendelet első végrendeletemhez, saját kezűleg írva. Aláírva: Napóleon”

Egy szám nélküli borítékon: „Ez egy harmadik fiókvégrendelet első végrendeletemhez, egészen saját kezűleg írva, aláírva és címeres pecsétemmel ellátva, felbontandó közvetlenül első végrendeletem felbontása után. Aláírva: Napóleon”

Egy szám nélküli borítékon: „Ez első végrendeletemhez tartozó negyedik fiókvégrendeletem; felbontandó ugyanazon napon, amelyen végrendeletem felbontatik. Aláírva: Napóleon”

Az V. számú borítékon: „Ez pótvégrendeletem, vagyis végakaratom, amelynek végrehajtását szeretett nőmre, Mária-Lujza császárnéra bízom. Aláírva: Napóleon”

A VI. számú borítékon: „Ez fiókvégrendeletem, vagyis végakaratom, amelynek végrehajtását fiamra, Eugen Napóleonra bízom. E fiókvégrendeletet egészen saját kezűleg írtam. Aláírva: Napóleon”

Egy szám nélküli borítékon: „Ez utasításaimat foglalja magában, végrendeleti végrehajtóim: Montholon, Bertrand és Marchand számára. Egy végrendeletet és hét fiókvégrendeletet írtam, amelyek Marchand-nál vannak letéve. Aláírva: Napóleon”

A császár ekképp kívánsága szerint rendbe hozva ügyeit, hosszasan foglalkozott a mi állapotunkkal és mindazzal, amire szükségünk lehetne, hogy Európába visszatérhessünk. Értekezett végrendeleti végrehajtóival azon lépések iránt, amelyeket Angol- és Franciaországban tenniük kell, nehogy hamvai számkivetve maradjanak Sz. Ilonán. Közlöm e helyen az utasításokból azt, ami a római királyra vonatkozik:

„Fel fogják őt szólítani, hogy felvegye a Napóleon nevet, mihelyt elméje kellőleg ki lesz fejlődve s mihelyt ezt illendően teheti.”

„Ha a szerencse megfordul és fiam ismét a trónra lépne, végrendeletem végrehajtóinak kötelességük eléje terjeszteni mindazt, amivel régi tisztjeimnek, katonáimnak és hű szolgáimnak tartozom.”

„Az én emlékein fogja életének dicsőségét képezni, önök meg fogják könnyíteni neki mindannak megszerzését, amire ily értelemben szüksége lehet; egész eréllyel helyre fogják igazítani a tények és dolgokról eszméit; d’Albe, Fain, Menneval és Bourienne sok olyannak birtokában vannak, ami nagy érdekű lehet reá nézve.”

„Ha a szerencse nem fordulna meg Franciaországban, azt óhajtom, hogy családom tagjai minél kevesebbet tartózkodjanak a királyi udvarnál, és hogy unokaöcséim és unokahúgaim egymással összeházasodjanak akár a római államokban, akár pedig a svájci köztársaságban vagy az Amerikai Egyesült Államokban.”

„Biztosítsák Mária-Lujza császárnét levélben, vagy ha lehet személyesen azon tiszteletről és érzelmekről, amelyekkel iránta viseltettem; ajánlják neki fiamat, akinek nincs más támasza, csupán ő.”

„Gyűjtsék össze mindazon képeket, könyveket és érmeket, amelyek helyes fogalmakat nyújthatnak fiamnak és leronthatják a külföldi politika által netalán beléoltott téves eszméket: mert szükséges, hogy úgy lássa a dolgokat, amint voltak.”

„Olaszországi és egyiptomi hadjárataim, ha ki lesznek nyomtatva és általában kézirataim, ha sajtó alá kerülnek, legyenek fiamnak ajánlva, valamint a fejedelmek levelei is, ha megtalálják; ezek a levéltárakból lesznek megszerzendők, ami különben nem lesz nehéz, mert közrebocsáttatásuk által sokat nyerne a nemzeti hiúság.”

E végakarat csupán azon kéziratok egy részének közzététele által lőn teljesítve, amelyeket a császár Gourgaud báró és Montholon gróf tábornokoknak mondatott; a másik rész gróf Bertrand tábornok kezei közt van, és neki köszönöm, hogy végre sajtó alá adhatom a császár által írt „Julius Caesar történetét”, amely eddig szintén a tábornok birtokában volt.

Szolgálati állásomnál fogva mindig a császár személye körül lévén elfoglalva, gyakran volt szerencsém neki felolvasni, majd pedig mondatolása után írni. Így mondta nekem „Julius Caesar történetét” is, egészen, és pedig többnyire azon hosszú álmatlan éjszakákon, „midőn a munka,” mint mondta, „enyhítette fájdalmait és néhány virágszálat hintett az útra, amely a sírhoz vezet”.

Nem lévén e kézirathoz egyéb tulajdoni jogom, mint azon körülmény, hogy egyszerűen leírtam a császár mondatolása után, - levelet intéztem ez ügyben Bertrand tábornok úrhoz; válasza olyan volt, mint jóságától, amelyet irányomban mindenkor tanúsított, és szokott lekötelező szívességétől várhattam. Tetszésemre bízta, belátásom szerint felhasználni a kéziratot, csupán azon szerencsét tartotta fenn magának, hogy a kinyomatás után itt-ott néhány helyet felvilágosíthasson és megmagyarázhasson a császár saját szavai szerint, amelyeket különböző alkalmakkal ejtett és a tábornak híven megőrzött emlékében.

És bizonyára, a császár eszméi felett, leginkább azon ember nyilatkozhat illetékesen, aki a legmeghittebb viszonyban élt vele és akit tehetségei képesítenek megmagyarázni e mű homályos helyeit, - ha ilyenek léteznek benne.

Az én hivatásom e munkát sajtó alá adni úgy, amint a császár mondta, a legcsekélyebb változtatás nélkül. A szakértők ítélni fognak gondolatainak mélysége felett, én híven átadom az utókornak.

Mindannak, amit a császárról írtam és írni fogok, egyedüli forrása az emlékezet, - a szív emlékezete, amely nem hagyand el soha. Bár sikerülhetne valaha úgy rajzolnom a császárt, amilyennek én láttam: lángészben, tehetségekben, dicsőségben nagynak a trónon; bátorságban és lemondásban nagynak a balszerencsében: villámütötten... de büszkén és szilárdul állva.

Csupán attól kell félnem - csupán azt sajnálnám, ha tollam visszamaradna szívem mögött.

Egy nagy ember végpercei oly nagy érdekkel bírnak, hogy némi tekintetben kötelességükké válik a szemtanuknak, hogy azokat átadják az utókornak. Leírom itt Napóleon végperceinek történetét, úgy amint az bevésve maradt emlékemben és amint naplómban feljegyezve találom.

A császár halálát megelőző órák inkább komoly beszélgetések és felolvasások, mint betegségápolás közt múltak el. A két legutolsó felolvasás Hannibál hadjáratainak története volt Guillaume dandártábornoktól - ezt Bertrand gróf olvasta fel, és Dumouriez hadjáratainak története, ezt nekem volt szerencsém felolvasni.

Április 29 és 30-ka közti éjjel mondatolt legutolszor, Montholon tábornoknak; a mondatolás tárgya Franciaország új katonai szervezése volt, amelynek Première Rêverie címet adott. Reggel négy órától ötig, a tábornok eltávozása után nekem mondatolt és meghagyta, hogy amit írtam, az előbbihez csatoljam, Sèconde Rêverie cím alatt.

Tudomásom szerint e két töredék még eddig sehol se lőn közölve. És nem volna-e sajnálandó, ha elvesznének ezen utolsó eszmék, amelyek úgyszólván a sír széléről röppentek el? Ez volt Napóleon hattyúdala.

A császár oly jól érezte magát, hogy mint mondta, képes volna tizenöt mérföldet lovagolni; fájdalom! ezen állapot nem tartott soká.

Május 2-án este, nyolc és kilenc óra közt, a császár végrendeleti intézkedéseivel és fia iránti gyöngéd gondoskodással elfoglalva, a következő sorokat mondta tollamba:

„Fiamnak hagyományozom lakóházamat Ajaccióban illetőségeivel együtt, két házat a sóakna környékén és az azokhoz tartozó kerteket; valamint Ajaccio területén létező minden birtokomat, amelynek értéke mintegy ötvenezer franknyi évi jövedelemre rúghat.

„Hagyományozom továbbá... Itt már annyira kimerültnek érezte magát, hogy a folytatást másnapra halasztotta, de az emlékezőtehetséggel együtt e nagy ember élete is naponkint mindinkább hanyatlott. Jól ismertem a császár birtokait Korzikában és tudtam, hogy nem volt ilyesmije, amit fiának hagyományozhatott volna. E napon már félre beszélt és ezen állapot gyakran ismétlődött május 5-ig, midőn oly hatalmas lángész költözött el e földről.

A május 4. és 5-e közti éj nagyon izgatott volt; a folytonos hagymáz közepette összefüggéstelen szavak, France, Armée voltak az utolsók, amelyeket hallottunk; a császár nem beszélt többé!

Négy órakor reggel nyugalom váltja fel az izgatottságot, a bátorság és önmegadás nyugalma; a császár szeme meredt, ajkai feszesek; néhány csöpp cukros víz, amelyeket Antomarchi orvos ad be neki, felélénkíti az üteret; egy fohász lebben el nemes kebléből; reményünk újjá születik.

Hét órakor reggel a császár személye körül alkalmazott franciák valamennyien belépnek; visszafojtják fájdalmukat, amely szívüket kínozza és a halottas szoba némaságától jéggé fagyasztott lélekkel sorakoznak az ágy körül, amelyet mi már körülálltunk. A császár felséges fejére függesztett szemeinket csak olyankor fordítjuk félre, midőn az orvos tekintetéből ki akarjuk olvasni, ha van-e még remény; hiába minden, a kérlelhetetlen halál már itt van.

Este hét órakor eldördül a rendes takarodási ágyúlövés; a nap elmerül egy lángtengerben és ugyanazon percben a nagy ember is, aki lángelméjével az egész világ felett uralkodott, el volt készülve reá, hogy elköltözzék a halhatatlanságba. Antomarchi orvos aggodalma folyvást növekedik, a kéz, amely a győzelmeket kormányozta, és amelynek most lüktetéseit számlálja, jéghideg. Amott orvos órájára függesztvén szemeit, a lélegzetvételek időközeit számolja; tizenöt másodperc, harminc másodperc... egy egész perc elmúlik, még mindig várunk, de hiába: a császár nincs többé!

Ajkai színtelenek, szája kissé össze van húzva, szemei merevek, arca nyugodt és vidám.

E pillanatban zokogásunk annál hevesebben tör ki, minél régebben volt elfojtva. Bertrand grófné gyermekei tíz órakor léptek be a halottas szobába, mert anyjuk azt akarta, hogy még egyszer megcsókolják ama kezet, amely hat év óta oly gyakran enyelgett velők. A gyermekek nem képesek elviselni e borzasztó jelenet kétségbeejtő fájdalmát, a legidősebbik elájul, el kell őket vinni e gyászos helyről.

E közben Croket kapitány belép Amott orvos kíséretében, hogy a császár halála óráját constatálja; lépésein látszik, mennyire meg van hatva; tiszteletteljesen visszavonul és mintegy bocsánatot látszik kérni, hogy kénytelen e kötelességét teljesíteni.

Nemsokára két angol orvos jelen meg, kezüket az áldozat szívére teszik s aztán hidegen távoznak, hogy sir Hudson Lowe előtt megerősítsék Amott orvos jelentését.

Így múlt ki Napóleon. Halálának gyalázatát az angol uralkodóháznak hagyományozta és az utó világra bízta, hogy bosszút álljon a gyilkoson, akit őrül adtak melléje, és azokon, akik meghalni engedték, messze száműzve mind azoktól, akikhez az ember szerető szíve az élet végperceiben leginkább ragaszkodik: az anyától, a hitvestől, a gyermektől!

Marchand

ELSŐ FEJEZET
Galliai háború. Első hadjárat. Kr. sz. e. 58. évben

I. Caesar

II. Helvetiai háború

III. Ariovist elleni háború

IV. Jegyzetek

I.

Caesar, Jézus Krisztus előtt 99 évvel született, meghalt a 44. évben; élt ötvenhat évet. Már tizenhat éves korában célpontja volt Sylla üldözéseinek. Első hadiszolgálatát Thermus praetor alatt végezte; Mitylene elfoglalásánál elnyerte a polgári koronát, elment Ciliciába, Bithyniában Nicomedes király udvaránál tartózkodott; negyven napig a tengeri rablók fogságában volt, Sylla halála után visszatért Rómába, vádat emelt Dolabella exconsul ellen[1], elvesztő perét és emiatt visszavonult Rhodusba, az ottani híres iskolában a szónoktant tanulmányozni.[2]

Visszatérte után a nép egymásután megválasztó katonai tribunná, questorrá, aedilisszé, pontifexszé (főpappá). Nagynénje Júlia - atyjának nővére és Marius neje - felett emlékbeszédet tartott. A juliai család képei közt a nép örömmel szemlélte Marius képeit is; később felállíttatta a capitoliumban a cimberek e híres legyőzőjének szobrát, s ez által magára vonta a tanács ellenséges indulatát. Apját, Cinnát, aki Sertoriusszal együtt száműzve volt, visszahívta, Sylla poroszlóit pedig, akik a száműzötteket meggyilkolták, halálra ítélte.

A nép, melynek szeretetét bírta, Kr. e. 60. évben praetorrá választá őt. Hivataloskodása viharos volt. A tanács ellene nyilatkozott. Mint propraetor azAlpokon inneni Galliát és a következő évben Hispániát kormányozta. Portugálban harminc hadcsapatot gyűjtött össze. Hadserege kikiáltotta őt imperatorrá. Rómába visszatérve, diadalmenet tarthatásáért és a consuli méltóságért folyamodott. Pompeiussal és Crassussal megkötötte az első triumvirátust és leányát Júliát nőül adta Pompeiusnak, aki halálosan beleszeretett.

Az 59. évben consullá megválasztatván, úgy lépett fel, mintha néptribun volna, földművelési (agrár) törvényeket alkotott, a szegények közt földeket osztott ki, Ptolomaeus egyiptomi királyt és Ariovistet, a svévek királyát, a római nép barátainak nyilvánító. A tanács folyvást ellene működött. Caesar a Marius-párt élén állt. Az 58. évben Illyria és az Alpokon inneni Gallia kormányzatát és három légió parancsnokságát nyerte el, öt évre. Néhány hét múlva a narbonnei Gallia kormányzósága és egy negyedik légió parancsnoksága is kezeibe került. Később két új légiót alapított, amelyek közül a gallokból alakult „pacsirta” nevű hadtest különösen kitüntette magát. A galliai háborút hat légióval kezdte meg, de e szám tizenkettőre emelkedett a háború folyamában. Caesar nyolc hadjáratot vezérelt Galliában és eközben két inváziót Britanniában és két csatározást a Rajna jobb partján. Galliában kilenc nagy csatát és három nagy ostromot vívott, kétszáz mérföldnyi területet tett római tartományokká és ezek az államkincstárt 8 milliónyi rendes adóval gazdagították. Caesar a polgárháború alatt Italiában, Hispániában, Illyriában, Egyiptomban, Ázsiában és Afrikában harcolt a 49. 48. 47. 46. és 45. években, hat nagy csatát vívott és pedig négyet a Pompeius pártján levő római légiók és kettőt a barbárok ellen. Tizenhárom hadjárata alatt csupán három csatát vesztett; Dyrrachiumnál, Alexandriában, Afrikában; de e csatavesztések legcsekélyebb befolyást se gyakoroltak a háborúk kimenetelére. Alvezérei nagy vereségeket szenvedtek, amelyeket azonban Caesar személyes megjelenése ismét jóvá tett.

[1] Zsarolás miatt.

[2] Tanítója Apollonius Molo volt, akkoriban a szónoktan leghíresebb tanára.

II.

Gallia négy részből állt: a belga, kelta, aquitaniai Galliából és a római tartományból. A belga Gallia a Szajna, a Rajna és a tenger közt; a kelta a Szajna, Rhône, Garonne és az óceán közt; az aquitaniai a Garonne és a pireneusi hegylánc közt feküdt; a narbonnei vagy római Gallia pedig a Dauphinét, Savoyát, Lyon környékét, a Provence-ot és alsó Languedocnak, a Földközi-tenger partjain fekvő részét foglalá magában.

Caesar kormánykerülete a narbonnei és az Alpokon inneni Galliára terjedt; ezen utóbbi magában foglalta az egész Pó-völgyet: határát keletről a Rubicon képezé, a Romagnában; nyugatról pedig a Magra, a Spezzia-öböl mellett. Reá volt tehát bízva Itália egész szárazföldi határvonalának, ezenfelül az Alpok láncolatának és az illyriai tartományoknak védelmezése.

Gallia apró államokból állt, amelyek közös érdekeik által szövetkezett köztársaságok alakjában kormányozták magukat. A nemzeti gyűlések a mai Chartrainban (in Carnutibus) tartattak. A gallok a keresztény időszámlálás előtt hat vagy hét évszázaddal átkeltek az Alpokon és ellepték az északi Italiát, ahol Milano, Mantova, Verona stb. városokat alapiták. E tartomány az Alpokon inneni Galliának lőn elnevezve. A rómaiak Kr. sz. e. 209 évvel lépték át legelőször Gallia határait. A marseille-iek által segítségül hívatva, a havasokat kikerülendők, a partvidék hosszában vonultak el és átkeltek a Var-folyón. Kr. e. 123. évben Sextus consul Aix városát építtette fel, Provence-ban (quoé Sextiae). A következő évben az Autun vidékén lakó népek (Aedui) Domitius consult segítségül hívták az auvergne-iek ellen (Arverni), akik az Allobrogok, vagyis Dauphinében lakó néptörzs szövetségesei voltak. A hadseregek Avignon mellett ütköztek meg: a rómaiak győztek. A következő évben ismét csatára került, a dolog azon helyen, ahol a Rhône és Isère folyók egyesülnek: a gallokat megverték és a Rhône-ba kergették. A Dauphiné és Provence akkor római tartományokká lettek. Néhány év múlva Róma egy gyarmatot alapított Narbonne-ban és azáltal kiterjesztő uralmát Langueducban.

Az 58. évben a helvétek és a Breisgau népei elhatározták maguk közt, hogy elhagyják országukat és Saintonge tartományban (Santones) az óceán partján telepednek meg. Városaik közül tizenkettőt és faluik közül négyszázat felgyújtottak, ellátták magukat liszttel három hónapra és ingóságaikkal és szekereikkel együtt útnak indultak, szám szerint 368.000-en, köztük 90.000 csataképes férfi. Caesar, aki éppen akkor nyerte el a galliai kormányzóságot, sietve indult, a nyolcadik napon Genfbe érkezett, és lerontatta a Rhône hídját. A tartományban csupán egy légió állomásozott, Caesar összevonta a három régit, amelyek Illyriában állomásoztak és a legközelebb alakított két újat, és tizenhat lábnyi magas és hat mérföldnyi hosszú védsáncokat építtetett a Rhône és a Jura hegylánc közt. Mialatt ekképp védelmi állásba helyező magát, a helvétek szabad átvonulási jogot kértek a római tartomány területén keresztül; Caesar e kérést megtagadta, április 13-án (jan. 23.). Ezek nem remélhetvén, hogy a védműveket megostromolhatják, a franche-comtéi népekhez folyamodtak, akik sokkal engedékenyebbek voltak. A Jurán átkelve, a Saône-hoz (Arar) érkeztek. Caesar eközben visszatért az Alpokon keresztül, hogy légióinak előnyomulását siettesse. Ezeknek élén bevonult Lyonba, majd elérte Chalons sur Saône-t, megtámadta a folyam balpartján táborozó zürichi népeket (Tigurini) s miután őket végképp megsemmisítő, üldözőbe vette a többi helvéteket, és tizenöt napig kísérte őket hat légióval és egy autuni lovascsapattal. E várostól egy napi járó földre, a helvétek váratlanul megtámadták őt. Az ellenség nagyon merész nép volt s Caesarnak csupán annyi ideje maradt, hogy négy régi légióját, három soros csatarendben felállíthatta egy domb derekán, míg a két új légió s a hadi poggyász a dombtetőn foglalt helyet. Heves küzdelem után, a helvétek elveszték a csatát; még ugyanazon éjjel odahagyták tábortanyájukat és Caesar által üldöztetve, négy nap múlva Langres környékére (fines Lingonum) érkeztek. Caesar megkegyelmezett nekik azon feltétel alatt, hogy visszatérjenek hazájukba és városaikat ismét felépítsék. E nép egy harmadrésznyire olvadt össze (130.000).