Réti László

VAKOND

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Copyright © 2022, Réti László

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9786156022615

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

HÉTFŐ

– Egy hónap rehabilitációra jött be hozzánk, Larkin.
És persze elvonókúrára.

– Há’ mit mondjak? Nem az én ötletem volt.

– A főnöke kérte, hogy vegyen részt ezen a terápián.

– Ja igen. Születésnapomra kaptam tőle.

– De nem bánta meg?

– Kaphattam volna proktológiai nagygenerált is.
Ahhoz képest ez egész faszának tűnt.

– Ne legyen vulgáris.

– Ez még nem az. Ez még csak a mindennapi utcai beszéd. Járt kint mostanság?

– Hogy halad az elvonóval, Larkin?

– Most mondtam öt perccel ezelőtt, hogy itt ébredtem. Maga szerint?

– Elég reménytelen a helyzet.

– És most ezt fejelték meg maguk ezzel a tréninggel.

– Mi a gondja vele?

– Úgy hiányzott mint egy falat szar.

– Ez a véleménye a programról?

– Erdőtűzbe mindig elfér még egy kis benzin, nem igaz?

– Ha már úgyis itt volt, logikusnak tűnt, hogy maga kezdje a tréninget.

– Nekem inkább úgy tűnik, kísérleti nyúl lettem.

– A parancsnoka javasolta, hogy maga legyen a kísérleti nyúl a kurzus indítása előtt.

– Mindig kedvelt – leheltem rezignáltan.

– Szerintem magát nem kedvelhették igazán a parancsnokai.

– Lehet benne valami. Egyszer az egyiknek a veséit felajánlottam újsághirdetésben. Negyvenen jelentkeztek. Soha többé nem volt őszinte a mosolya, ha velem beszélt.

– H. P. Mortimer százados viszont határozottan kedveli magát.

– Igen? Elég lett volna, ha küld egy képeslapot. Vagy meghív egy sörre.

– Ő inkább magát választotta erre a tréningre.

– De miért éppen engem?

– Egyrészt mert már amúgy is parkolópályán volt az elvonó miatt, másrészt meg azt mondta a főnöke, ha magán működik, mindenki máson is fog.

– És harmadrészt?

– Miért gondolja, hogy van még egy ok?

– Mindig van.

Megnyalta az ajkát és a fejét ingatta.

– Van… maga nem hiszi, hogy ő kedveli magát. Lehet, hogy talán maga sem érti, de valamiért bírja a fejét, Larkin. Hápé segíteni akar magán. Ezért az elvonó, ezért az érzékenyítés.

Bólintottam.

– Ez annyira…

– Igen?

– Nyugi, csak keresem a szavakat. Szóval ez annyira megható. Mi lesz a következő?

– Következő micsoda?

– Tréning. Kurzus. Kezelés. Valami trendi. Nos?

– Nem tudok ilyenről.

– Biztos? Tuti, hogy legközelebb nem akar benevezni egy fakultatív kasztrációra, csak hogy szebben énekeljem a Csendes éjt? Vagy hogy ne legyen gondom a nőkre?

Dr. Kellogg arca… ó, basszus, ez a név… na mindegy. A nő ellilult.

– Az aktája szerint magának eddig se volt gondja a nőkre.

– Volt.

– És?

– Tudja… tudja, ez a belorusz ritmikus sportgimnasztikusra hajazó testalkat, ami magának is van, nem igazán hoz lázba.

Dr. Kellogg felpattant, és csak tátogni tudott.

Jó!

Jó, tényleg elrúgtam a focit.

Beismerem.

Nem szabad egy független, okos, erős, szakmailag szilárd alapokon álló nővel így beszélni. Sőt.

Egyetlen nővel sem.

De hát ha olyan jólesik…!

– Kifelé innen, maga hímsoviniszta disznó! – rikácsolta a nő, én meg felálltam, és megigazítottam a zakómat.

– Egész sokáig bírta, Irene.

Aztán kiballagtam az ajtón.

Ha azt hittem, ezzel megúszom, hát nem volt igazam.

*

Hosszú ideje „ideiglenes” társam, a grizzlytermetű Fiona Vance állt a folyosón, és karba tett kézzel méregetett.

Ő jobbra volt, én balra fordultam.

– Larkin! – mennydörögte.

– Igen, drágám! – pördültem sarkon abban a pillanatban.

Nem szép papucsnak lenni, de valljuk be: ha egy férfi tényleg csak azon vitatkozna egy nővel, ami a férfit valóban érdekli, szignifikánsan leszűkülne a konfrontációs zóna.

Mert hogy is néz ki a valóság?

Milyen padlólapot vegyünk, drágám? Leszarom.
De tényleg!

Vörös- vagy fehérbort kérsz? Kit érdekel?! Üssön.

Melyik terítő tetszik? Amelyik lefedi az asztalt.

Hogy rendezzük be a lakást? Kurva gyorsan!

Melyik kocsit válasszam? Ha már te választasz kocsit, nekem oly mindegy. Ne dögöljünk meg benne, ennyi.

Szóval így megy ez – akármit mondjanak is azok, akik nálam macsóbbnak állítják be magukat.

Engedelmesen odaügettem hát Fionához, és ránéztem. Az arckifejezés kiválasztásában a DreamWorkshöz fordultam segítségért. A Csizmás kandúr megvan?

Na, az voltam én.

– Fiona? Észre sem vettem…

– Milyen volt? – bökött az ajtóra.

Vállat vontam.

– Nem rossz ez a dr. Kellogg, nem rossz… de nem az igazi. Rágós.

– Kicsit hangosak voltak.

– Csak civódtunk.

– Nem jöttek ki?

– Azt mondja, jövő héten lesz egy műtétje, és majd utána folytatjuk.

– Ó… beteg?

– Nem igazán. Tudja, nem is tudom, miért avatott ennyire a bizalmába, de hát, meghallgattam a szerencsétlent…

– Pont magában bízott meg?

– Aha. Én se értem.

– Mi a gond?

– Állítólag nővé operálják. A beavatkozás után hátha jobban kijövünk majd, és…

– Maga ugyanolyan kiállhatatlan barom, mint mindig is volt!

– Alig pár hónapja ismer. Hogy mondhat ilyet?

– Miért? Előtte nem volt egy kiállhatatlan barom?

– Ezt nem mondtam. De maga ezt nem tudhatta. És így ez előítélet. Tudja, érzékenyítő kurzusra lenne szüksége.

Fiona fejcsóválva ellökte magát a faltól.

– Úgy tudom, mára végzett. Mehetünk?

– Barátkozni akar?

– Gondoltam, ránézek magára.

– Megtette. Nem várja a gyereke?

De azért elindultam mellette, és leballagtunk a lépcsőn.

Az épület előtt mély levegőt vettem, de aztán nem szóltam inkább semmit, csak bámultam Fionára. Ha valamiben igazán jó vagyok, hát az az, hogy tudok hallgatni, amikor kell.

– Pár nap múlva végez az elvonóval – szólalt meg egy kis idő elteltével. – Hogy halad?

– Szépen.

– Iszik még?

– Már az egész kórterem iszik. De ne mondja el senkinek.

– Azt reméltem, kilábal, Larkin.

– Azt reméltem én is – hazudtam vidáman. – Mire véljem ezt az aggódást?

– A százados azt mondta, én kijövök magával.

– Azt hittem, jobb emberismerő.

– Azt mondta, tartsam magán a szemem.

– Akár legeltetheti is rajtam. Csak nem beosztotta hozzám társnak?

– Elfelejti, hogy én vagyok a magasabb rangú.

– Beosztott magához?

– Na, mit szól hozzá?

– Fasza!

– Komolyan mondja?

– Igazából arra gondoltam, keresek egy konnektort, és belevizelek.

– Szóval örül.

– Én? Repesek.

Fiona kinyitotta a kocsi ajtaját, és rám nézett.

– Maga olyan embergyűlölő, hogy úgysem kaphatott volna olyan társat, akit kedvel.

Ezen el kellett gondolkodnom.

Vagy egy másodpercig.

Aztán rábólintottam.

– Ebben igaza van. Ha már nem lehetek egyedül, maga legalább jól kezel.

– Én nem így látom – most ő sóhajtott fel elkínzottan. – Fuldoklom, ha maga mellett vagyok, Cameron. Csak kullogok az események után, és pánikrohamaim vannak, hogy amíg otthon alszom, maga csinál valami marhaságot, és mindkettőnket kirúgat.

– Szóval magának sem komfortos a helyzet?

– Cseppet sem. De ha hivatalosan is társak vagyunk, szeretném megkérni valamire.

– Ki vele!

– Most már nem csak magáért felel, Larkin. Értem is. Az én jövőmmel is játszik. Érti?

– Megpróbálok tekintettel lenni erre.

Félrebillentette a fejét, és olyan szomorúan nézett rám, hogy akaratlanul is folytattam:

– Komolyan gondolom, Fiona. Tényleg.

Olyan szép pillanat volt!

Még a szellő sem rezdült, és a távolban megszólalt egy rigó…

Vagy pacsirta.

Esetleg egy nyest.

Faszom se tudja.

Aztán megcsörrent Fiona telefonja. A füléhez emelte az iPhone-t.

– Itt Vance. Hallgatom, százados – egy ideig csendben volt, majd rám pillantott. – Ami azt illeti, itt áll mellettem… nem, most néztem rá először… igen, kint… hogy most azonnal?… Értettem!

Eltette a mobilt.

– Megyünk raportra? – kíváncsiskodtam.

– Maga úgy is fel tudja bosszantani Hápét, hogy három hete nem is járt a kapitányságon.

– Mit mondott?

– A telefonba semmit, de úgy hallottam, habzik a szája.

– Biztos épp fogat mosott. Mindig is kínosan ügyelt a személyi higiéniára.

– Inkább menjünk.

Beültem a nő mellé a Chevybe, és vágyakozva gondoltam az alig egy hónapja vásárolt hatalmas F150-es pick-upom fotelszerű üléseire. Mindössze pár mérföldet mentem vele a vásárlás után, mielőtt H. P. Mortimer százados, azaz Hápé – aki igazán kedvel engem, emlékeztettem magam – bepattintott erre az elvonóra.

Bentlakásos, teljes ellátás, kezelések, tréningek.

Csupa fejtágító.

Le is kell majd cserélnem a Stetsonomat…

Szerintem csak annyi volt a lényeg, hogy az emlékezetes incidens után egy kicsit kivegyen a pakliból, hogy az a sok lábujj, amire sarokkal ugrottam rá a konyhaszekrény tetejéről, lelohadjon valamelyest.

Szóval parkolópályára tett.

Kirúgni nem tudott, mert nem követtem el semmit.

Legalábbis semmi olyat, ami bizonyítható lett volna.

Meg hát minek is rúgott volna ki, ha egyszer kedvel, nem igaz?

Miközben így morfondíroztam, Fiona lehajtott a lankás, fenyőkkel borított dombról, amelyen a szanatórium állt, és ráfordult a központ felé vezető négysávosra.

Egy idő után zavarni kezdett a kocsiban a csend. Lehet, valamennyire azért mégiscsak kedvelem ezt a nőt. Na persze csak úgy, mint egy… egy… mondjuk egy körhintát.

Jól néz ki, jól néz ki, de azért otthonra nem kéne.

– Mi újság bent? – próbáltam érdeklődést színlelni.

– Ahogy Kissinger mondta, a helyzet teljesen normális: minden el van baszva.

– Ügyek?

– Ezer meg egy. De semmi komoly. Leginkább családon belüli gyilkosságok, pár ledurrantott drogdíler, meg persze a szokásos mexikói hullák.

– Szóval nem konkrét ügy miatt hívat minket Hápé?

– Hacsak nem történt valami az elmúlt egy órában, amióta eljöttem.

– Csak hallottuk volna.

– Nem feltétlenül.

– Vele amúgy mi van?

– Kivel?

– Hápéval.

Egy darabig hallgatott. Ahogy ránéztem, láttam, hogy a szája szélét harapdálja.

– Komolyan érdekli? – bökte ki végül.

– Persze. Nem vagyok én érzéketlen.

– Azért kezdte maga a kurzust, mi?

– Jogos.

– Alighanem válik.

– Én?

– Hápé.

– Ezt meg honnan tudja?

– Egyik nap váratlanul kifakadt.

– Magának, Fiona?

– Ez olyan nő a nőnek dolog – rántott egyet a vállán. – Tudja, én is elváltam, szerintem ő meg éppen ennek a kapujában van. Csak egy kis megértésre volt szüksége. Empátiára. Hogy valaki beleélje magát a helyzetébe. Érti?

– Hogyne érteném – legyintettem. – Ezek a kulcsszavak.

– Milyen kulcsszavak? – pillantott rám gyanakodva.

– Az érzékenyítés kulcsszavai.

Dühösen a kormányra csapott.

– Én vagyok a hülye, hogy szóba állok magával.

– Most mi a gond? Csak tanultam bent ezt-azt. Próbálom alkalmazni.

Rosszallón csóválta a fejét.

– Hápére ne szálljon rá, ha kérhetem.

– Miért szállnék rá? Dr. Kelloggnak sem mondtam egy szót sem a zabpehelyről.

– Ki az a dr. Kellogg?

– A hárpia, akivel megcsibészeltettek.

– Hogy ment a csibészelés?

– Eh, gyenge kezdő a szekálásban – nagyvonalúan legyintettem. – Ahogy kiléptem a kockából, azonnal elvesztette a fonalat, hogy itt neki kéne fújnia a passzátszelet. De ha engem kérdez, most azért megyünk be, mert éppen a sótlan picsa telefonált oda a főnöknek.

– Gondolja?

– Szerintem adja magát a szituáció. Pont magát hívta, nem? Nyilván az a kápó kinézett az ablakon, miközben telefonált Hápénak, és leadta a személyleírását.

– Bárki más is lehetett volna.

– Ezt hogy érti?

– Fentről csak egy színes bőrű nőt láthatott…

Aki akkora, hogy a műholdról is látszik, gondoltam.

De ezt azért nem mondtam ki.

Talán csak azért, mert épp megérkeztünk a kapitánysághoz. Inkább csak annyit jegyeztem meg végül:

– Maga eltéveszthetetlen, Fiona.

– Ilyenkor sosem tudom eldönteni, hogy cikiz, vagy bókol.

– Melyiket hinné el?

– Hm… Menjen a fenébe!

Vetettem egy szerelmes pillantást a parkolóban pihenő vadonatúj F-150-esemre.

Három hete hagytam itt.

Királykék volt, oldalán békazöld csíkkal, hatalmas krómfelnikkel, és a tetőn két jókora fényvetővel. Annyira lett volna csak feltűnő egy rendőrségi megfigyelés során, mint esküvői tortán a dildó.

– Még nem is kérdeztem – torpant meg mellettem Fiona, és az állával a kocsi felé intett. – Erre miből tellett?

– Kuporgattam.

– Kuporgatott… na persze.

– Családi szokás nálunk a mértékletesség.

– Jól láttam, hogy Polip barátja is egy ilyet vett?

– Nem a barátom.

– Akkor az informátora. Szóval?

– Az övé nem ilyen.

– Nekem tök egyformák!

– Az övé békazöld, királykék csíkkal. Ez királykék, békazöld csíkkal.

– Nem látok különbséget. Össze nem illő színek.

– Az övé ízléstelen. Ez viszont pöpec.

– Baromság.

– Mást mondok: ő nem tudta megállni, hogy ne vegyen extrát is bele.

– Milyen extrát?

– Ökörszarvakat a motorháztetőre.

– És neki miből volt rá pénze?

– Kérdezze őt!

– Magát kérdezem!

– Kuporgatott.

– Milyen takarékosak maguk ketten.

– Nehéz sorban nőttünk fel – vontam vállat. – Anyám mindig mondta, tegyek félre minden centet.

– Centet?

– Igaza lett – mutattam a kocsira. – Szép lassan összejött.

– De miből, Larkin, miből?!

– Visszavittem az üres üvegeket.

– Teljesen hülyének néz?

– Nem teljesen.

Elindult a bejárat felé, és felszaladt a lépcsőn. Ahogy így hátulról elnéztem, megint csak meg kellett állapítanom, akkora a nő, mint egy gleccser. Nem kövér, hiszen mindene arányosan nagy, hanem egyszerűen óriási.

Ezt még magamban is így mondtam ki: óóóóóóóriási.

Csupa izom és ín.

Emlékszem, egyszer elszaladt mellettem a folyosón.

Ijedten félrehúzódtam, míg eldübörgött, aztán befordult a sarkon.

De csak akkor rettentem meg igazán, amikor eszembe jutott: ami elől ez menekül…!

Egy perccel később kettőt koppantott az H. P. Mortimer százados, osztályvezető feliratú ajtón, aztán belépett. Sóhajtva követtem.

*

H. P. Mortimer százados az íróasztala mögött ült, és koreai kaját evett egy papírdobozból. Olyan büdös volt, mintha valaki korábban egyszer már megette volna.

Nem a nő, hanem az étel.

A százados felnézett.

– Hát elhozta? – vetette oda Fionának.

A társam ledobta magát egy karosszékbe, és hangosan felsóhajtott.

– Nem fizet nekem eleget, százados, tudja?

– Ez nem kívánságműsor – vakkantotta a főnök, aztán rám nézett, és végigmért.

Olyan tekintete volt, mint a röntgensugár. A gerincem el is kezdett átmelegedni. Zavaromban az ajtófélfához dőltem.

– Főnök – böktem meg a képzeletbeli kalapom karimáját.

– Jöjjön már be, maga idióta! Csukja be az ajtót, aztán üljön le!

A lelkem mélyén egy született papucs vagyok – akár a legtöbb férfi. Annyira jó, ha egy határozott nő megmondja, mit csináljak!

Vagy mit gondoljak.

Ekkor beindul egy pavlovi reflex, és végrehajtom az utasításokat. Engedelmesen bekattintottam hát az iroda ajtaját, és „kussol, ül, fekszik” üzemmódban elhelyezkedtem egy karosszéken.

A két nő átható pillantással méregetett.

A nagydarab, meg a hatalmat birtokló.

Kellett ez neked, Cameron?

– Hogy megy az elvonó, Larkin?

– Megyeget.

– A kurzusvezető szerint maga iszik.

– Egyetlen szóval sem mondták, hogy a szomjhalál a kurzus célkitűzései között szerepel.

– Tudja maga pontosan, miről beszélek.

Vállat vontam.

– Egyetlen foglalkozás alatt sem ittam.

– Dicséretes. De egyáltalán nem kellett volna.

– Most meg akarja menteni a lelkem, vagy mi van?

– Egyszer a fejembe vettem, hogy maga értékes ember, Larkin.

– Hát ez kedves.

Félretolta a penetráns ebéd maradványait, az asztalára könyökölt, aztán egymásnak támasztotta az ujjait.

– Megoldotta azt a sztorit Montanában. Megoldotta a zenekari ügyet. És legutóbb azt az eltűnési történetet. Nagyon impozáns.

– Kösz, de erről már dumáltunk. Most miért vagyok itt, főnök?

– Mert iderendeltem.

– Elvonón vagyok. Meg érzékenyítésen.

– Azzal hogy halad?

– A kurzusvezetőt kérdezze. Ő már elég érzékeny.

– Mire?

– Rám.

– Hm… igazából már megtettem. Pontosabban ő hívott fel egy jó órája.

– És?

– Sikított az idegtől.

Megadóan bólintottam.

– Akkor a foglalkozás elérte célját. Már elég érzékeny.

– Nem maga tartja a foglalkozást, Larkin! Magának kellene befogadnia.

– Jaaaa… hát akkor ez nem volt kristálytiszta.

Hápé elkínzottan megdörzsölte az orrnyergét, én meg kihasználtam a kis csendet, és átvettem a kezdeményezést.

– Százados, én nem úgy ismertem meg magát, mint kudarckereső típust.

– Ez most hogy jön ide? – kapta fel a fejét.

Láttam, hogy Fiona szeme kitágul, de felemelt mutatóujjammal csendre intettem.

– Most mondta, főnök, hogy lenyűgözték a korábbi ügyeim…

– Nem ezt a szót használtam.

– De látom a szemén, ezt érezte – itt volt az ideje, hogy kicsit fényezzem magam. – Odamentem, felmértem, szétcsaptam, megoldottam. Hatékonyan, nem igaz?

– Nos…

– Tehát hatékony vagyok.

– És? – szegte fel az állát.

– Amikor ilyen kirívóan hatékony voltam, akkor is ittam. És akkor is annyira voltam érzékeny, mint egy éhes dobermann. Maga meg ebből akar kigyógyítani.

– Nem hiszem, hogy az alkoholizmusa és a bunkósága szerves kapcsolatban áll a hatékonysággal.

– Már hogyne állna!

– Jó. Mi lenne, ha nem inna?

– Búskomor és kiállhatatlan lennék.

– Most is kiállhatatlan.

– De akkor úgy viselkednék, mint egy elszabadult hajóágyú.

A fejét ingatta:

– Nem látom, hogy most máshogyan viselkedne. Maga megoldja az ügyet, de aztán egy egész stáb lapátolja maga után a szart. Rendszerint hetekig.

Hátradőltem, és sértetten felhúztam az orrom.

– Vannak a primadonnák, és vannak a kulimunkások. Én primadonna vagyok.

– Hogy mondta?

– Mármint a bűnüldözés színpadán!

Ahogy kimondtam, már tudtam.

Ezt… talán… nem… kellett… volna.

H. P. Mortimer Fionára nézett.

– Ez ivott?

– Nem szondáztattam meg – vont vállat a társam.

– Szerintem nem józan.

– Én meg nem tudom eldönteni. Sokszor tök józanon is így beszél.

– És most tök józan?

– Honnan tudhatnám? Én csak a kezelésre mentem el érte, de nem mellette ébredtem.

Diszkréten megköszörültem a torkom, és előrehajoltam ültömben. Hápéhez intéztem suttogva a szavaimat.

– Tudja, főnök, Fiona időről időre szóba hozza, hogy lehetne köztünk valami. Erre utal ez a mellette ébredtem duma is. De ne vegye komolyan.

A százados megütközve nézett rám, majd Fionához fordult.

– Van maguk között valami?

– Van – bólintott az én kis örvös medve méretű társam. – Áthidalhatatlan távolság.

– Biztos?

– Nézzen már rá, főnök! – vicsorgott Fiona. – Akkor se kéne, ha olyan modora lenne, mint James Bondnak, és kétarasznyi lenne a pöcörője.

– Mit tud maga az én pöcörőmről, Fiona?! – háborodtam fel.

– Talán tévedtem?!

Ha nekiállok vakerálni, ezek még bizonyítási kísérletet rendelnek el pöcörőügyben… Az meg, ugye, kinek hiányzik?

Momentán abban sem voltam biztos, ebben a közegben egyáltalán kicsalogatható lenne-e a kis barátom a susnyásból. Durcásan hátradőltem.

– Semmi köze hozzá!

– Most tényleg Larkin farkáról érdeklődik, Fiona?! – hőkölt hátra a főnök.

– Ugye?! – fakadtam ki dühösen. – Ez már szexuális zaklatás!

– Jézusom, Larkin! – csapta össze a kezét Hápé.

– Menjen a francba! – pattant fel Fiona. – Nem érdekel az a döglött hal a lába között!

– Nem döglött. Inkább csak olyan, mint a törpe harcsa.

– Hogy mi van?!

– Tudja! Egy idő után csak a feje nő…

A százados kicsit kapkodott a levegő után, aztán hozzám fordult.

– Nem tudom, mi van maguk között, de ha valami helytelen, arról tudnom kell! A San Diegó-i rendőrkapitányság elvei nem engedik meg a társak közötti nemi…

– Nyugi – intettem le.

– Van maguk között valami, Larkin? Most magát kérdem!

– Nézzen már ránk, főnök – sóhajtottam fel. – Úgy nézünk ki egymás mellett, mint egy díjnyertes kanca, meg a zsokéja.

– Larkin! – horkantott fel Fiona.

– Nem egy ligában játszunk – néztem Hápé szemébe, majd, látva, hogy nem győztem meg, komolyra fordítottam: – Nincs köztünk semmi.

Csend támadt, ami egy idő után kezdett kínosan elnyúlni. Megköszörültem a torkom.

– Akkor rátérhetünk a lényegre?

Mortimer százados fáradtan legyintett.

– Felhívott a kurzusvezető. Azt mondta, ha maga még egy napot ott marad, a cége lemondja az érzékenyítő kurzust.

– Sok kolléga fizet majd nekem ezért egy kört – bólintottam nem kis büszkeséggel.

– Ez egyáltalán nem olyan kurva vicces! – csattant fel Mortimer.

– Szerintem az. De mi a gond?

– Az országban szinte az összes rendőrséget ostrom alatt tartják a jogvédők. Nagyítóval vizsgálnak mindent!

– És már lement a sajtóban egy nagyobb kampány, hogy megkezdtük az érzékenyítést – jegyezte meg Fiona.

– Na, ez az… ha a tréningcég kihátrál a maga marhaságai miatt, nem állok meg a rendőrfőnök előtt.

– Ahhhhhaaaaa… – nyögtem lassan.

Már értettem.

– Megvan végre, mi a gond?

– Meg, főnök.

– Ultimátumot kaptam. Maga nem mehet vissza az érzékenyítésre. És az elvonón is panaszkodtak magára.

Elvigyorodtam.

– Akkor talán vegyen vissza aktív szolgálatba. Holnap kezdhetnék is.

– Azt nem.

– Miért nem?

– A belső elhárítás még nem szállt le magáról.

– Azt hittem, már lezártak minden eljárást.

– Dehogy! Mégiscsak otthagyta a fogát a múltkori akciójánál néhány emberük…

– Be sajnálom! – csóváltam a fejem együttérzőn.
– Be sajnálom…

– És vizsgálódnak a lefoglalt pénz kapcsán is, tudja, Larkin?

Ez most meglepett.

– Valóban?

Hápé a szája szélét harapdálta.

– Tudja, felmerült, hogy… talán volt még pár millió dollár abban a kocsiban.

– És?

– És ha volt, hát annak a lefoglalása elmaradt.

– És?

– És ha nem foglalták le, de mégis ott volt, akkor… hova lett?

– Jaaa, hogy én…! – kaptam fel a fejem. – Szóval rajtam keresik azt a pénzt, amiről senki nem tudja, hogy valóban ott volt-e a helyszínen?

– Meghalt mindenki. Aki hozta a pénzt, az is, aki átvette volna, az is, aki küldte, az is.

Szélesen elmosolyodtam.

– Hát ez az.

– Miből vette az új Fordját, Larkin? – szegezte a mellemnek a kérdést a főnök.

Fiona váratlanul közbeavatkozott.

– Kuporgatott.

– Hogy mi? – fordult hozzá Mortimer.

– Kuporgatott – vont vállat Fiona, és rám nézett. A tekintetétől meggyulladt volna a cigi a számban, ha lett volna cigi a számban.

– Na, most menjenek a faszba innen mind a ketten!

– Nem hagyná meg ezt a szemétkedést a belső elhárításnak, főnök? – néztem rá mosolyogva.

– Meg kellett kérdeznem.

– Csak nincsenek anyagi gondjai? – kérdeztem.

– Hogy jön ez ide?

– Szívesen adok egy-kétszázezret, ha esetleg…

– Larkin! – üvöltött fel a nő. – Menjen a picsába!

– Értettem. Akkor indulhatok? – és felálltam.

– Nem! – süvöltötte Hápé.

Erre leültem. Úgyis alig sportolok, jólesett a mozgás.

– Ha nem, hát nem. Akkor mit akar tőlem? Kivesz az elvonóról, kivesz az érzékenyítő kurzusról, de nem akar visszarakni aktív szolgálatba. Kirúgni nem tud, mert elég sokat nyernék egy munkaügyi perben. Most akkor mi a terve, főnök? – néztem rá kihívóan. – Nem akarom az életét megnehezíteni, de mondja már meg, hogy mit akar!

Mortimer visszazuttyant a székébe. Gonoszul vigyorgott.

– Elküldöm magát messzire.

– Hova?

– Mi van innen legmesszebb?

– Kamcsatka.

– Az Államokon belül.

– New York.

– Na, pont oda.

– Ott hideg van ilyenkor.

– Május eleje van. Már nem annyira.

– Akkor is hideg van.

– Nem szereti a hideget?

– Nem.

– Sokan kérdezték… ha érti, mire gondolok.

– És mit csinálok én New Yorkban?

– Részt vesz az FBI kurzusán.

– Még egy kurzus… hát ez… fasza. Mi leszek? Túsztárgyaló? Mesterlövész?

– Fedett nyomozót faragnak majd magából.

– Fedett… nyomozót… – ízlelgettem a kifejezést. – Aki beépül az alvilágba?

– Igen.

– És maga erre engem alkalmasnak tart?

– Igen. A zenekar is milyen jól sikerült!

– Maga szerint.

– A lényeg, hogy mély fedésben beépül…

– Én? Mély fedésben?

– …és információkat hoz a kábítószer- és az embercsempész-hálózatokról.

– Meg sem kérdezi, ez érdekel-e engem?

– Nem.

– Hogy van-e hozzá affinitásom?

– Nem!

Megcsóváltam a fejem.

– Ezt nem hiszem el.

– A rendőrfőnököt már egy-két alkalommal lenyűgözte, hogy pillanatok alatt olyan információkat szerzett, amikre egyetlen másik nyomozónk sem volt képes.

Ó, vazze…

Polip idióta titkos információi…

Tudtam, hogy egyszer még bajom lesz ebből a sok kamuzásból.

A főnök telefonja rezegni kezdett. Ránézett a kijelzőre, aztán kinyomta.

Nagyvonalúan intettem.

– Vegye csak fel! Hátha fontos.

– A húgom.

– És az nem fontos?

– Lehet, hogy fontos, de a maga eltüntetése innen van olyan fontos, hogy megelőzze! Hol is tartottunk?

– Ott, hogy mi a konkrét terv.

– Elmegy, elvégzi a féléves…

– Féléves?!

– …tanfolyamot, aztán beépítjük.

– Beépítenek? Engem?

– Be. Magát.

– Az alvilágba?

– Oda.

– Hát ez remek.

– Alámerül a pokol bugyraiba.

– Még jobban hangzik!

Csend támadt. Aztán Fiona szólalt meg pár másodperc múlva.

– Mikor indul?

– Mármint Larkin? Két hét múlva.

– És addig?

– Addig? Két hétre nem veszem vissza a munkába, az elvonón csak a többieket rombolja, az érzékenyítésre meg, ugyebár, nem mehet vissza. Addig elmehet szabadságra.

Csak pislogtam.

– Szóval ez eldőlt?

– El.

– Fél év New York, aztán visszajövök, és elmerülök az alvilágban.

– Pontosan.

Ránéztem Fionára, aztán vissza a főnökre.

– Ugye, ő sem csak azért van itt, hogy ide hozzon a maga küszöbére, ha jól sejtem.

– Hát nem. Bár még Fiona sem tudja.

– Mit? – kérdeztük egyszerre.

– Ő lesz a maga tartótisztje, Larkin.

– Fiona. Az én tartóm. Egyre szebb – pikírten néztem H. P.-re. – Talán már fedőnevem is van?

– De van ám – láttam, hogy nagyon élvezi.

– Igen?

– Vakond. A fedőneve Vakond lesz, Larkin.

Vakond…

Kedves állat.

A hülyéje lent van a sötétben, hidegben. Túr, meg szar dolgokat eszik. Pazar.

Hirtelen felindulásomban elővettem a telefonomat,
és keresni kezdtem benne.

– Most meg mi van? – nézett rám megütközve Mortimer százados.

– Semmi.

– Mit csinál?

– Beléptem a Skyscannerre.

– Minek?

– Repülőjegyet foglalok. Maga mondta, szabadságon vagyok.

– És hova utazik?

– Hova? – felhúztam a szemöldököm. – Nem tudom. Van javaslata?

– Nekem honnan lenne?

– A legutóbbi ismerőse, aki elutazott, hova ment?

– Cancúnba. A sógorom. Múlt hét pénteken.

– Mi van Cancúnban?

– Tenger, homok, és húgymeleg mexikói sör.

– Ez kell!

– Mit akar maga Cancúnban?

– Pihenni – azzal felálltam. – A gépem három óra múlva indul. Két hét múlva jövök. A viszontlátásra.

Azzal kisétáltam az irodából, és mérgesen letrappoltam a földszintre.

Mivel a kulcs ott lapult a zsebemben, az F-150-esemhez sétáltam, beültem, és a navigációba beütöttem a San Diegó-i Nemzetközi Repülőteret mint célállomást.

Kövér gázzal kihajtottam a rendőrségi parkolóból.

Menjek fedett nyomozónak?

Ezzel a tehetséggel?

Ezzel a kapcsolatrendszerrel?

Ezzel a kifinomult nyomozói érzékkel?

Gyöngyöt a disznók el, he?!

Ott rohadjon meg a rendőrség…!

Vakond…

Fedett nyomozó…

Faszom.

*

Délután négy volt, mire kiértem a San Diego Internationalre, és hiába volt nagy a pofám, valójában nem rendeltem repülőjegyet, mert az a két perc, amíg Hápé orra előtt hadonásztam a mobillal, nem tette ezt lehetővé.

A parkolóban felmerült bennem, hogy inkább hazalopakodom, és végigviribülöm a két hét szabimat, de aztán rájöttem, az nem volna férfias. Ha már oly határozottan azt mondtam, hogy Cancún, akkor Cancún lesz.

De hol a fenében van Cancún?

Csak annyit tudtam, hogy Mexikóban. Elővettem
a mobilt, és megnéztem a térképen.

Aha. Hát… az nem itt van.

Aztán ránéztem a keresőre, hogy van-e egyáltalán gép még ma – kicsit reménykedtem, hogy majd erre foghatom, hogy nem mentem sehova.

De volt.

Ahogy láttam, nem volt már közvetlen járat. Mindegy, gondoltam, haladjunk! Így aztán megrendeltem a jegyet, csak oda, mivel úgy voltam vele, ha valami történne velem, mégiscsak zavarna a túlvilágon, hogy elpazaroltam pár száz dollárt egy fel nem használt repülőjegyre.

Negyed ötkor ott ültem a reptéri parkolóban, és rájöttem, hogy még egy gatya sincs nálam. Igaz, minderre ott van a MasterCard – kár, hogy nekem American Expressem meg VISA-m volt. De talán arra is adnak gatyát. Meg hát valójában mire is van szükségem egy nyaralóhelyen a Mexikói-öböl partján?

Egy bermuda, négy póló, egy fürdőgatya, meg egy tangapapucs. Ez megvehető mindenhol. Piperecucc meg van a hotelban, a magamfajtának úgyis csak egy fogkefe kell meg némi szappan. Az igazi férfi elvan egy szappannal. Testre jó, hajra jó – főleg az olyannak, mint én, akinek már kilenc sorban van három szál.

Kivettem a kesztyűtartóból az útlevelemet, és erősen reméltem, hogy még nem járt le. Hogy a kesztyűtartó se érezze magát haszontalannak, a pisztolyomat meg beletettem.

Valamikor egyszer láttam a Discoveryn, hogy nem lehet felvinni a repülőre.

Gondoltam, talán még él ez a szabály…

Lezártam a kocsit, és zsebre dugott kézzel beballagtam a terminálra, ahol felmutattam a mobilon a jegyemet, aztán átmentem a biztonsági ellenőrzésen. Az őrök kicsit gyanakodtak, hogy nem volt nálam csomag, de aztán a jelvényem láttán – sem enyhültek meg.

Végül elmagyaráztam, hogy hirtelen felindulásból elzavartak nyaralni, mert hülye a főnököm, egy igazi Hápé – itt egyikünk sem a nyomtatóra gondolt –, majd a férfiszolidaritás felcsapó hullámain lágyan átringatóztam a terminál belsejébe.

Megittam pár Ballantine’st a reptéren, és bambán bámultam a fel- és leszálló gépeket…

A bejelentésre engedelmesen besoroltam az ultrafapados Spirit Airlines chicagói járatára való bebocsátásra váró utasok közé. Kicsit furcsán nézték a laza vászonnadrágomat meg a vékony inget és zakót. Mindenki más kabáttal a karján várakozott.

A felületes szemlélő úgy gondolhatja, hogy Chicago nem kifejezetten abban az irányban van, mint Cancún.

Ez így is van.

Csakhogy a jegyet úgy választottam, hogy ha már nincs közvetlen járatom, legalább a lehető leghamarabb indulhassak. Ez azonban kissé logikátlan cikcakkokat eredményezett az útitervben… A Spirit NK564-es járatát repülő A320-as kis késéssel, 19.50-kor szállt fel San Diegóból.

Ahogy lenéztem, még integettem is Fionának, hiszen akkora, hogy simán látszik egy emelkedő gép fedélzetéről.

Az út négy órán át tartott Chicagóba, és szerencsére ezt végigaludtam, ami nagyon jól jött, mert az időeltolódás miatt másnap hajnali fél kettőkor zöttyentünk le az O’Hare repülőtér számtalan kifutópályájának egyikére.

KEDD

Hajnali fél kettő…

Nem nekem való időpont volt.

Az O’Hare álmos bőröndcibálói között ballagva ébredtem rá, hogy a Cancúnba tartó másik Spirit gép csak reggel hatkor indul.

A fennmaradó négy órát felhasználtam arra, hogy vegyek egy hátizsákot, meg azt a pár cuccot, amit még jónak láttam. Fogkefe, alsók, pólók, rövidnadrág, egy kis tábla csokoládé, meg whisky. Más nem is kellett. A csokoládét majdnem vissza is tettem a polcra, de aztán az eladó rosszalló pillantására csak ott hagytam a szalagon.

Az egyik tálcatolós étteremben rendeltem egy nagy adag szalonnás tojást, toastot meg palacsintát, és alaposan belakmároztam. Kávét nem ittam, úgy voltam vele, ha ilyen szűken ülünk majd a másik gépen is, jobb, ha tudok majd aludni egy keveset.

Elővettem a mobilt, és kicsit böngésztem a cancúni szállodákat, végül egy négycsillagos mellett döntöttem. A kertben szép nagy kék medencéje volt. Abba talán belemártom majd magam. A tengerbe biztos nem megyek be. Régi elvem: csak olyan vízbe merészkedem, aminek csempe van az alján.

Meg is lepett, hogy hamarosan újra hívtak, hogy sokadmagammal talán fáradjak már a Spirit NK104-es járatának beszállókapujához!

Ez már egy nagyobb gépnek ígérkezett, mivel A321-nek írták ki a típusát, de ez végül is csak annyit jelentett, hogy hajszálra úgy ültünk, mint az előzőben: akár a szeletelt kenyér a zacskóban. A változás kimerült abban, hogy még többen voltunk, mert hosszabb volt a gép.

Azonnal el is határoztam, itt az lesz a legjobb, ha inni fogok.

Ha iszom – alszom.

Úgy meg mégiscsak jobb elviselni egy heringszállítmány kellős közepén az utat.

Meg ha lezuhanunk, hát arra tényleg kár felébredni.

Meg sem vártam, hogy a személyzet elkezdje tolni azt a szarkofágot, amiben a piát tartják, hanem felkerestem a három fáradt szemű stewardesst a hátsó traktusban, és rábeszéltem őket, hogy ugyan adjanak már vagy hat Black Labelt. Természetesen elutasítottak, és a szabályzatra hivatkoztak, én viszont meglengettem az orruk előtt két darab Jackson elnököt, amit végül nagy szemforgatással elfogadtak, én meg elégedetten a helyemre ballagtam. Hiába, a negyven dollár az negyven dollár.

Csak mondom: a korrupció, ha jól csinálják, működik.

Annyi más dologgal ellentétben.

Úgy tűnt, ezzel már el is kezdtem a hangolódást Mexikóra. Nem tudom biztosan, ezután mi történt. Megittam a hat darab tüskét, aztán jótékony álomra hajtottam a fejem.

*

Az Airbus akkorát zöttyent a betonon, hogy kis híján elharaptam a nyelvem.

– A szentségit! – szisszentem fel, mire a folyosó túloldalán üldögélő apáca rosszalló pillantást vetett rám.

Nem tudom, milyen rendhez tartozott, de ilyen lila reverendát még sosem láttam.

Az órámra pillantottam, délelőtt tíz múlt pár perccel.

Most jutott csak eszembe, hogy a hotelfoglalás után kikapcsoltam a mobilomat, így megnyomtam az oldalán a gombot, és vártam, hogy életre keljen, amíg a terminál felé gurultunk. Reméltem, csak talál valami ótvar helyi társaságot, amire képes lesz felcsatlakozni. Várakozásommal ellentétben azonban meglepően gyorsan ment a kapcsolat létesítése, és hamarosan ömleni kezdtek a jelzések.

Felszaladt a szemöldököm.

– Mi az isten…

Ez se tetszett az apácának…

Fionától nyolc nem fogadott hívásról kaptam értesítést, és Hápé is keresett négyszer.

Hát, ezt buktátok.

A szabadság az szabadság.

Eltettem a mobilt, és rávigyorogtam Milka nővérre.

– Dicsértessék!

– Mindörökké – bólintott felém.

– Nos… ilyen lila ruhát még nem láttam.

– A rendünk ezt írja elő.

– Nekem nyakkendőm van ilyen.

– Valóban? – kérdezte udvariasan. És persze tökéletesen érdektelenül.

– Nyaralni?

– Zarándoklatra megyek, fiam.

– Á… zarándoklatra. Ebben a melegben?

– Az Úr nem kérdezi a vezeklőket, vajon jó-e az időjárás. Mi, mai követőik sem tehetjük meg.

– Ahogy gondolja, nővér – bólintottam, aztán arra gondoltam, úgysem fogom kibírni, hát megkínálom. Belekotortam a zsákomba és felé nyújtottam egy szeletkét a svájci tehenes édességből. – Csokoládét?

Megsemmisítő pillantást vetett rám, de ekkor szerencsére megállt a gép, és mindenki felpattant, hogy kiszedje a csomagjait a fenti rekeszből.

Sosem értettem ezt a rohanást.

A gép vége is oda megy, ahova az eleje. A sok kapkodó aztán még tíz percig a folyosón toporgott, mire ránk tolták a csápot, és végre elindult a sor. Én addig ittam pár kortyot a saját duty free whiskymből. Kellemesen átmelegítette a gyomromat. Ezt jó lesz, ha szokom, merthogy a pokolra jutok az apácák vegzálásával, az hétszentség…

Mármint hótziher.

Mindegy, ez már nem oszt, nem szoroz.

Az Úr mindent lát – most már csak abban bízhattam, talán a memóriája már nem a régi.

A mexikói repülőtéren, előzetes várakozásommal ellentétben rendezetten mentek a dolgok. Ránéztek az útlevelemre, aztán intettek, hogy bienvenido a Mexico – vagy valami ilyesmi, nem igazán figyeltem.

Az épület előtt zöld csíkkal díszített fehér Fordok és Volkswagenek sora várakozott, tetejükön jókora sárga hasábbal, amelyen a TAXI felirat díszelgett. El sem lehetett téveszteni.

Nos, néztem körül, mi legyen? Eddig nem sok jót hallottam Mexikóról, és amikor párszor átmentem a határon Tijuanába, mindig elfogott a rettegés, hogy most fognak agyonlőni.

Ahogy elnéztem, Cancún nem ilyen volt. Láthatóan létkérdés volt számukra a turizmus.

Beszálltam egy taxiba, és csak annyit mondtam:

– Oasis Palm Hotel.

– Az hol van? – nézett bele a tükörbe a sofőr.

– Ez is jól kezdődik – morogtam, és elővettem a mobilom, ahol kikerestem a foglalást. – Kukulcan Boulevard.

– Ah, si!

– Ne vezessek?

– Parancsol?

– Mindegy – legyintettem. – Haladjunk.

A kocsi elindult, és a hotelig hátralévő mintegy tíz kilométert egészen gyorsan megtette.

Az Oasisnak – már a kerti medencén túlmenően – volt egy nagyon nagy előnye. All inclusive ellátást kínált, ami a magamfajtának körülbelül olyan hívó szó, mint Milka nővérnek az ámen.

A francba! Ez megint nem vitt közelebb a mennyországhoz.

Mindegy, majd gyújtok gyertyát.

A környék rendezett volt, dús növényekkel, vakítóan világos homokkal, és gatyarohasztó meleggel.

A taxi bekanyarodott a szálloda előtt álló tető alá, és nem tudtam nem észrevenni a lila és pink falfelületeket. Gondolom, díszítésnek szánták.

Vagy nem fizették ki a festőket – még erre tudtam gondolni, mivel más nemigen magyarázhatta meg ezt a kombinációt.

Azonnal láttam, hogy melléfogtam.

A hotel gyermekbarát volt…

Én meg nem.

Csak most jutott eszembe, nem tulajdonítottam kellő jelentőséget a mobilomon látható fotóknak, amikor foglalás előtt átpörgettem a számos csúszdát és mászókát ábrázoló fényképet. Szokásos önzésemmel csak annyi jutott ezekről eszembe, minek az nekem?

Hát… nem is nekem lesz.

Előrenyújtottam pár dollárt, aztán ahogy kiszálltam, máris vagy fél tucat szaladgáló gyerek vett körül.

De nem ettől izzadtam le.

Hanem a bejáratnál karba tett kézzel várakozó alaktól.

Fiona Vance összevont szemöldökkel várakozott.

Szerintem rám…

*

Megfordultam, és kinyitottam a taxi ajtaját.

– Visszavinne a repülőtérre, hombre?

– Larkin!

– Hogy mit? – bámult rám a sofőr, de kicsiny barna medvém odalépett hozzám, megragadta a vállamat, és megpördített.

Ettől mindig igen, drágám! üzemmódra kapcsolok.

– Fiona! Hát nem is vettem észre!

– Hol volt idáig, Larkin?!

– Nem az a kérdés.

– Mi a kérdés?

– Maga hogy kerül ide, az a kérdés.

– Most akkor mi legyen? – hajolt ki a mexikói az ablakon.

– Menjen már innen! – nézett rá Fiona olyan tekintettel, amivel akár rá is lehetett volna gyújtani.

A pasas sértődötten a gázba taposott, én meg ott maradtam a hotel bejáratában egy hátizsákkal, meg egy dühös rendőrnővel.

– Nem vette fel a telefont, Larkin.

– Szabadságon vagyok.

– Látnia kellett a nem fogadott hívásokat!

– Repültem. Tudja, akkor ki szokás kapcsolni.

– És leszállás után nem kapcsolta vissza?!

A zsebemre csaptam, és elkerekedett szemmel elővettem a mobilom.

– Jaj, hát ezt elfelejtettem.

– Ne szórakozzon velem! – kikapta az iPhone-t a kezemből, a mozdulatra persze azonnal felvillant a képernyő. – Ez be van kapcsolva.

– Néha csinál így. Hát értek én hozzá?!

– Maga rendőrtiszt, nem teheti meg, hogy csak úgy figyelmen kívül hagyja, ha keresik!

– Nem-e? Épp most tettem meg.

– Hápé tajtékzik.

– Azt a tenger szokott.

– Dühöng.

– Nincs rá oka. Ő küldött szabadságra.

Meguntam a vitát, felkaptam a cuccomat, és elmentem mellette, majd becéloztam a recepciót.

– Most meg hova indul? – szegődött a nyomomba.

– Bejelentkezem.

– Már megtettem – mellém lépett, és a kezembe nyomott egy szobakártyát, aztán a lift felé vette az irányt.

Szomorúan néztem a plasztiklapocskát, aztán sóhajtva a nő után indultam. Beléptem mellé a liftbe.

– Mit mondott nekik? – kérdeztem a becsukódó ajtót bámulva.

– Hogy a felesége vagyok.

– És elhitték?

– Akkor el.

– Felületes nyavalyások… és most?

– Most, hogy láttak minket együtt, már aligha.

A lift tükrében elnézve magunkat, tényleg úgy néztünk ki, mint Napóleon és az ő díjnyertes csatakancája. Minden stimmelt volna, csak egyszerűen nem azonos méretarányban készültünk…

– Meg se kérdezi, hogy kerültem ide?

– Meg se.

– Nem érdekli?

– Az első koktélom után talán majd megenyhülök annyira, hogy megkérdezzem.

– Mióta koktélozik?

– Mióta Mexikóba jöttem nyaralni. Talán lesz még rajtam sombrero és poncsó is.

Végigballagtunk a folyosón, aztán kinyitottam az ajtót, és bementem a szobába. Eszembe se jutott előreengedni Fionát. Egyrészt ez az én szobám, másrészt meg a sok idióta feminista kiharcolta, hogy ne legyünk udvariasak senkivel csak azért, mert nő. Mert ezzel megkülönböztetjük őket. Megérett ez a világ a pusztulásra, én mondom! Legalábbis az a része, amin a fejlett világ terpeszkedik.

A hátizsákomat behajítottam a beépített szekrénybe, és a minibárhoz mentem.

Hallottam, hogy csukódik mögöttem az ajtó, aztán léptek közelednek. Mondanám, hogy könnyű léptek, de az nem volna igaz.

– Be sem rendezkedik, Cameron?

Cameron…?

Ez akar valamit!

Megszemléltem a bár tartalmát, közben csak úgy megjegyeztem a vállam felett:

– Már letudtam a berendezkedést.

Elővettem egy Jacket.

– Kér valamit?

– Nem – rázta a fejét. – És magának sem kéne innia.

– Igaza van. Nem kötelező.

– Hát akkor?

– Fakultatíve választottam. Egy üdítőt se?

– Egy kólát – rándított egyet a vállán.

– Na, jöjjön – nyomtam a kezébe az üveget, és két pohárral a kezemben kisétáltam az erkélyre. Ahogy elhúztam a tolóajtót, leállt a légkondi, és a szoba megtelt gyerekzsivajjal.

Szomorúan leültem az egyik rattanfotelba, és míg Fiona elhelyezkedett a másikon, kitöltöttem a whiskymet, és felé toltam a másik poharat. Megvártam, míg tölt, aztán koccintottam vele.

– A megérkezésre.

– Arra.

Ittam egy kortyot, egy nagyon aprót, mert úgy gondoltam, ha idejött, talán tényleg van valami fontos oka.

Vagy csak meg akar kapni…

Olyan régóta célozgat erre, és ha szóba hozom, mindig felháborodik. Mint tegnap a főnök irodájában is.

Zavartan keresztbe vetettem a lábam. Engem nem kap meg olyan könnyen. Na, nem mintha volna bármi esélyem is ellenállni, ha egyszer támad.

A gyerekek üvöltözése és sikolyai konstans alapzajt adtak.

Mondjuk, jó magas volt ez az alap.

Ki nem állhatom ezt a sivalkodást. Valahol egyszer azt olvastam, hogy az ember két évet szán rá az életéből, hogy megtanítsa a kölykét beszélni és járni – aztán tizenhatot meg arra, hogy maradj a seggeden és kussolj! Kezdtem megérteni ezt a kijelentést. Ahogy elnéztem a medence körül sürgölődő szülőket, hát az minden volt, csak nyaralás nem.

Mindegy, ha megnyerték, hadd vigyék!

– Most már megkérdezi, miért vagyok itt?

– Ez nem koktél – mutattam fel a whiskyt.

– Larkin – mondta halkan, és oldalra billentette a fejét.

Végre elszégyelltem magam.

– Oké. Valamiért csak utazott ennyit. Mi történt?

– Ahogy maga eltűnt… – vágott bele, de azonnal félbe is szakítottam.

– Fogalmazzunk pontosan: nem eltűntem. Szabadságra mentem.

– Amikor szabadságra ment, pontosabban eltűnt, egy fél óra múlva a főnök behívott az irodájába. Miután visszahívta a húgát, akit maga miatt nem vett fel.

– Hápé?

– Ki más?

– Annyi főnökünk van! Tudja: köpök, lépek: főnök.

– Behívott, becsukta az ajtót, kérte, hogy üljek le.

– Igen, így szokta. És?

– Ne legyen már ilyen pikírt!

– Oké. Bocs. Nehezen lépek ki a szerepemből, tudja?

– Eltűnt Cod Grimm.

Úgy nézett rám, mintha most ezzel mindent elmondott volna. Egy hosszú másodperc után bólintottam.

– Valóban?

– Három napja nem ad életjelet magáról.

Vissza akartam kérdezni, hogy „rólam?”, de aztán mégsem tettem. Inkább azt mondtam:

– Ez az eltűnés lényege.

Fiona folytatta.

– Hápé aggódik. Ahogy a húga is.

– Cod húga?

– Hápé húga! – nézett rám megütközve. Aztán végre leesett neki: – Fogalma sincs, ki az a Cod Grimm, igaz?

– Igaz.

– Miért nem mondta?

– Szeretem a rejtvényeket. Gondoltam, menet közben majd kitalálom.

– Ez nem egy kicseszett barkochba, Larkin, hanem az élet!

– Jó, vettem – mondtam békülékenyen, aztán folytattam: – De akkor viszont muszáj feltennem egy kérdést.

– Igen?

– Ki az a Cod Grimm?

Némi szemforgatás következett, mielőtt válaszolt.

– Cod Grimm a főnök húgának a férje.

– És ezt nekem tudnom kellett volna?

– Én például tudtam.

– Maga lelkizik vele állandóan.

– Nem állandóan, csak néha. Ha könnyíteni akar a lelkén.

– Nekem egy rendőrparancsnok ne lelkizzen! Egyetlen főnököm se bömbizett a vállamon soha.

– Esetleg haladhatnánk?

– Persze. Szóval Cod eltűnt, mire maga… – és itt hiányzott egy darabka a kirakósból. – Na, álljunk csak meg! Hogyan előzött meg, ha órákkal utánam indult? Gyorsabban csapkodott a karjával, vagy mi?

– Egy közvetlen járattal. Miért?

– Nem volt közvetlen járat.

– Dehogynem. Nem is értettem, minek utazik tizenhat órát Cancúnba, ráadásul Chicago érintésével. Nem fagyott be a segge?

– Nem volt közvetlen járat! Hogy került ide, Fiona?

– Én meg mondom, hogy volt! Különben hogy lehetnék itt?

Elővettem a mobilt és megnéztem a Skyscanner applikációt.

Á… az a kurva szűrő…

Lazán az asztalra hajítottam az iPhone-t.

– Hol is tartottunk?

– Cod Grimm három nappal ezelőtt egy csapatépítő kirándulásra érkezett a cége négy másik emberével Mexikóba.

– Gondolom, ha maga itt van, akkor ide, Cancúnba.

– Stimmel.

– És eltűnt.

– Pontosabban nem ad életjelet.

– Az eltűnés már csak ilyen. Maga meg iderepült.

– Hápé magát akarta megkérni, hogy ha már úgyis itt van, tegyen egy szívességet, és szaglásszon kicsit. Menjen át Cod szállodájába, beszéljen a kollégáival, vegye fel a kapcsolatot a rendőrséggel. Érti, nem?

– De.

– Ám nem vette fel a telefont. A főnök arra gondolt, vagy nem is repült el, vagy megsértődött, és nem veszi fel neki a telefont egészen a két hét leteltéig.

– Nem szoktam megsértődni.

Erre felnevetett.

– Larkin, maga önmagában olyan hisztis és sértődékeny, mint a Miss Universe összes döntőse együttvéve.

– Ez fájt.

– Reméltem is. Hápé megkért, repüljek ide, és tegyem azt, amit magától akart kérni.

– Akkor miért nem csinálja, Fiona?

– Telefonáltam párat, míg a gépre vártam. Megtudtam, hogy mégiscsak elrepült Cancúnba, csak éppen hatalmas kerülővel…

– Alaposan ki akartam magam pihenni.

– Egy turistaosztályon?

– Ki hogy szokta.

– Aztán kiderítettem, hogy itt szállt meg. Az éjszakai géppel elrepültem, és most itt vagyok.

– És a fia?

– Egy osztálytársánál van, amíg kell. Keresztben szoktunk vigyázni egymás gyerekeire.

– Aha… szóval biztos nem megy el hamar pusztán azért, mert nincs gyerekcsősze?

– Értse meg, Hápé nekem fontos. Talán az első jó főnököm.

– Engem nem is számít oda? – húztam fel az orrom.

– Maga sosem volt a főnököm. Maga csak úgy viselkedett, de az eddigi melóink során valójában mindig én voltam a maga felett álló.

Ez igaz volt.

El kellett ismernem.

Vagy húsz centivel magasabb volt nálam. Ilyen egy igazi feljebbvaló, nincs ezen mit szépíteni.

– Szóval fusizunk.

– Szóval igen. Nem hivatalosan vagyunk itt.

– Én hivatalosan szabadságon vagyok.

– Már én is. Ezért nem hivatalos a nyomozásunk.

– Ja, hogy nyomozni is fogunk! – felhajtottam még egy kortyot. – Tudja, olyan ez, mintha a pék kenyérsütéssel töltené a vakációt.

– Szívességet teszünk egy jó embernek, aki nincs jó passzban.

– Ez lenne Hápé.

– Igen. Segít nekem?

Felsóhajtottam.

– Úgysem akartam koktélozni. Ki nem állhatom ezeket a napernyős, szalmaszálas buzivizeket.

Elmosolyodott.

– Jó ember maga a lelke mélyén, ha nem is túl píszí.

– Ezt a témát ne nyissuk meg, ha kérhetem. Lássuk inkább, mit tudunk!

Maga elé húzta a táskáját, ami eddig nem tudom, hol volt. Talán a hóna alatt lapult, vagy az ujjai között. Akkora volt, bárhol elrejthette. Egy gramm zsír nem volt a testén, de annyi izom igen, amivel egy egész etióp tartomány is elcsapta volna a gyomrát.

Mappát vett elő, és az asztalra dobta. Kihúzott egy fotót, amit a kezembe nyomott.

– Ez itt Cod Grimm.