Richelle Mead: Vampire Academy

Copyright © Richelle Mead, 2007

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2009

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richelle Mead: Vampire Academy

Penguin Young Readers Group, New York, 2007

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 419 974 8 (epub)

ISBN: 978 963 419 975 5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: paranormális fantasy, Young Adult

EGY

Már azelőtt éreztem a rettegését, hogy meghallottam volna a sikoltozását.

A rémálma lüktetve árasztott el, felrázva saját álmomból, amely mintha egy strandon játszódott volna, ahol éppen valami dögös pasi kent be napolajjal. Mindenféle képek bukfenceztek át az agyamon: tűz és vér, egy autó megrongálódott fémborítása, még füst szagát is érezni véltem. A jelenetek körém fonódtak, fojtogatni kezdtek, de az agyam racionálisabb része még időben figyelmeztetett, hogy ez az ő álma, nem az enyém.

Felébredtem. Hosszú, sötét hajam tincsekben tapadt a homlokomra.

Lissa sikoltozva dobálta magát az ágyában. Kiugrottam a sajátomból, és sietve megtettem azt a pár lépésnyi távolságot, ami elválasztott minket.

– Liss! – ráztam meg. – Liss, ébredj fel!

A sikoltozás abbamaradt, halk nyöszörgés váltotta fel.

– Andrej… – hüppögte Liss. – Ó, istenem!

Segítettem neki felülni.

– Liss, már nem vagy ott. Ébredj fel!

Csak pár másodpercbe telt, hogy kinyissa a szemét, és a félhomályban láttam, ahogy a tudatosság kezdi átvenni az uralmat. Zihálása csillapodott, és Liss nekem dőlt, a fejét a vállamra hajtotta. Átkaroltam, megsimogattam a haját.

– Semmi baj – csitítottam gyengéden. – Minden rendben.

– Megint azt álmodtam.

– Igen. Tudom.

Pár percig csak némán üldögéltünk. Amikor úgy éreztem, hogy eléggé lecsillapodott, odahajoltam a két ágy között álló éjjeliszekrényhez, és felkapcsoltam a lámpát. Halvány fényt adott, de igazából egyikünknek sem volt szüksége erősebbre. A világosság odacsalta a lakótársunk macskáját, Oscart, aki felugrott a nyitott ablak párkányára. Engem nagy ívben kikerült – valami oknál fogva az állatok nem kedvelik a damfírokat –, majd felszökkent az ágyra, és halkan dorombolva Lissához törleszkedett. A morákkal semmi bajuk a négylábúaknak, Lissát pedig különösen kedvelik. Ő mosolyogva megvakargatta a macska állát, és éreztem, ahogy a feszültsége tovább csökken.

– Mikor kaptál enni utoljára? – kérdeztem az arcát tanulmányozva.

Fehér bőre még a szokásosnál is sápadtabbnak tűnt. Sötét karikák éktelenkedtek a szeme alatt, és összességében elég törékeny benyomást keltett. Az iskola nagyon lefoglalt a héten, nem is emlékeztem, mikor adtam neki utoljára vért.

– Körülbelül… több mint két napja lehetett, nem? Három? Miért nem szóltál?

Lissa vállat vont, közben kerülte a tekintetemet.

– Sok dolgod volt. Nem akartam…

– A picsába! – Kicsit kényelmesebb helyzetbe fészkelődtem. Nem csoda, hogy olyan gyengének tűnt. Oscar, aki nem szerette volna, ha közelebb kerülök hozzá, leugrott, és visszatért az ablakpárkányra, ahonnan biztos távolból figyelhetett minket. – Akkor hajrá! Essünk túl rajta!

– Rose…

– Csináld már! Jobban fogod érezni magad utána.

Oldalra hajtottam a fejem, és hátrasöpörtem a hajam, hogy a nyakam szabadon maradjon. Lissa habozott, de a nyakam és az általa kínált lehetőségek csábítása erősebbnek bizonyult. Kiéhezettség suhant át az arcán, szétnyíló ajkai mögül előtűntek a szemfogai, melyeket általában elrejtett az emberek elől. Azok a hegyes agyarak furcsa kontrasztot képeztek a megjelenésével. A csinos kis arcával és a szőke hajával általában sokkal inkább hasonlított angyalra, mint vámpírra.

Ahogy a fogai közeledtek fedetlen bőrömhöz, éreztem, hogy szívverésem felgyorsul a félelem és az izgatott várakozás keverékétől. Utóbbiért mindig is utáltam magam, de képtelen voltam úrrá lenni ezen a gyengeségemen.

Liss fogai belém mélyedtek, keményen, én pedig felsikoltottam a felvillanó fájdalomtól. De a sajgás elillant, és csodálatos, aranyló gyönyör vette át a helyét, elárasztotta az egész testemet. Jobb volt, mint az ivás vagy a kábítószer. Még a szexnél is jobb, legalábbis úgy képzelem, mert azt még sosem próbáltam. Olyan, mintha a vegytiszta boldogság puha takarója burkolna be, és azt sugallná, hogy minden rendben lesz a világgal. Végeláthatatlan volt. A Lissa nyálában lévő vegyi anyagok endorfinrohamot váltottak ki bennem, én pedig megfeledkeztem minden másról, még arról is, hogy ki vagyok.

De sajnos egyszer csak véget ért. Alig egy percig tartott.

Lissa felemelkedett, és fürkésző pillantást vetett rám, miközben megtörölte a kezével a száját.

– Jól vagy?

– Hát… aha. – A vérveszteségtől szédelegve az ágyra hanyatlottam. – Csak ki kell aludnom magam. Amúgy rendben vagyok.

Lissa aggódva figyelt világos, jádezöld szemével. Aztán felállt.

– Szerzek neked valamit enni.

Ajkamat suta tiltakozás hagyta el, de Lissa eltűnt, mielőtt a mondat végére értem volna. A harapása okozta bizsergés rögtön alábbhagyott, amikor a barátnőm megszakította a kapcsolatot, ám egy része még ott cirkulált az ereimben, és éreztem, hogy fülig szalad a szám. Oldalra fordítottam a fejem, és felpillantottam az ablakpárkányon kuporgó Oscarra.

– Fogalmad sincs, mit veszítesz – közöltem vele.

De a macska valami másra figyelt odakint. Felpúposította a hátát, koromfekete szőrének minden szála az égnek állt. A farka izgatottan verdesni kezdett.

Arcomról eltűnt a mosoly, s kényszerítettem magam, hogy felüljek. Megfordult körülöttem a világ, de kivártam, hogy visszakerüljön a helyére, aztán megpróbáltam felállni. Amikor sikerült, újból rám tört a szédület, és ezúttal nem is akart abbamaradni. Ezzel együtt elég erősnek éreztem magam, hogy odabotorkáljak az ablakhoz, és Oscarral együtt kikukucskáljak rajta. A macska bizalmatlanul végigmért, egy kicsit odébb helyezkedett, majd figyelmét ismét arra a valamire fordította odakint.

Meleg szellő – a portlandi őszhöz képest szokatlanul meleg – fújt játékosan a hajamba, amikor kihajoltam. Az utca sötét volt, és csendes. Hajnali háromra járt az idő; az egyetlen időpont, amikor az egyetem környéke elcsitul, legalábbis nagyjából. A ház, amelynek az elmúlt nyolc hónapban béreltük az egyik szobáját, egy öreg, különféle épületekből álló lakóövezeti utcában állt. Az út túloldalán döglődő utcai lámpa pislákolt. A fénye elég volt ahhoz, hogy ki tudjam venni a házakat és az autókat. A saját kertünkben is láttam a bokrok meg a fák körvonalait.

És a férfit, aki engem figyelt.

Meglepetésemben hátrahőköltem. Az alak a kert egyik fája mellett ácsorgott, körülbelül tíz méterre tőlem, ott, ahonnan könnyedén belátott az ablakon. Olyan közel volt, hogy valószínűleg eltaláltam volna, ha megdobom valamivel. Ahhoz mindenképpen elég közel, hogy pontosan lássa, mit műveltünk Lissával az imént.

Az árnyak olyan jól eltakarták, hogy még az én hiperérzékeny látásommal sem tudtam kivenni az arcvonásaiból semmit, a magasságát sem becsülhettem meg pontosan. De magas volt. Nagyon magas. Még egy pillanatig ott maradt, majd sarkon fordult, és eltűnt a kert túlsó végében álló fák árnyékai között. Szinte biztos voltam benne, hogy valaki odalépett, és csatlakozott hozzá, mielőtt mindkettőjüket elnyelte a sötétség.

Bárkik is voltak ezek az alakok, Oscar tetszését határozottan nem nyerték el. Általában jól kijött az emberekkel – engem leszámítva –, és csak akkor lett morcos, ha valaki agresszívan viselkedett vele. Az a fickó odakint egyáltalán nem jelentett fenyegetést Oscarra, a macska mégis megérzett valamit, valami olyat, amitől ideges lett.

Valami olyat, amit rajtam is érezni szokott.

Jeges félelem öntött el, ami szinte – de csak szinte – kitörölte belőlem Lissa harapásának édes emlékét. Hátrálni kezdtem az ablaktól, magamra rángattam egy földön talált farmernadrágot, miközben majdnem átestem a saját lábamon. Amint sikerült felöltözni, felmarkoltam Lissa kabátját az enyémmel és a tárcáinkkal együtt. Magamra kaptam az első cipőt, amit megláttam, és már az ajtónál is voltam.

Lissát a zsúfolt kis konyhában találtam meg odalent, amint a hűtőszekrényben kutakodott. Az egyik lakótársunk, Jeremy az asztalnál ült, a homlokát támasztva meredt búsan az analízistankönyvére. Lissa meglepődött, amikor meglátott.

– Nem lett volna szabad felkelned.

– Mennünk kell! Most!

A szeme tágra nyílt, majd egy másodperc múlva leesett neki a tantusz.

– Biztos, hogy… Tényleg? Biztos vagy benne?

Bólintottam. Nem tudtam volna elmagyarázni, miért vagyok olyan biztos a dolgomban. Egyszerűen csak tudtam.

Jeremy kíváncsian bámult minket.

– Mi a baj?

Támadt egy ötletem.

– Liss, vedd el tőle a slusszkulcsát!

Jeremy egyikünkről a másikunkra pislogott.

– Mi a fenét…

Lissa habozás nélkül odalépett hozzá. A félelme a lelki kötelékünkön keresztül belém áradt, de valami más is: a rendíthetetlen bizonyossága, miszerint én majd gondoskodom arról, hogy mindketten biztonságba kerüljünk. Mint mindig, most is reméltem, hogy rászolgálok erre a bizalomra.

Lissa szélesen elmosolyodott, és mélyen Jeremy szemébe nézett. A srác egy pillanatig csak zavartan visszabámult rá, majd látszott, hogy legyőzi a bűvölet. A tekintete elhomályosult, és imádattal pillantott Lissára.

– Kölcsön fogjuk venni az autódat – közölte vele a barátnőm. – Hol a kulcsod?

Jeremy elmosolyodott, én pedig megborzongtam. Erősen immunis vagyok a bűbájra, de a hatását akkor is érzem, ha mást céloznak meg vele. Egyrészt ez zavart, másrészt meg az, hogy világéletemben azt hallgattam, mekkora bűn használni. Jeremy a zsebébe nyúlt, és átadott egy kulcscsomót, melyet egy nagy, piros kulcskarika tartott össze.

– Köszönöm – nyugtázta Lissa. – És hol áll?

– Az utca végén – válaszolta a fiú megigézve. – A sarkon. A Brown mellett.

Vagyis négysaroknyira.

– Köszönöm – ismételte meg Lissa, és hátrálni kezdett. – Azt akarom, hogy amint elmentünk, folytasd a tanulást! És felejtsd el, hogy ma éjszaka láttál minket!

Jeremy engedelmesen bólintott. Az a benyomásom támadt, hogy akár egy szikláról is levetette volna magát, ha a barátnőm arra kéri. Minden ember esendő a bűbájjal szemben, de Jeremy még az átlagnál is gyengébbnek tűnt. Ez most nagyon jól jött.

– Gyerünk! – szóltam oda Lissának. – Mennünk kell!

Kisiettünk a házból, és a Jeremy által említett sarok felé vettük az irányt. Még mindig szédelegtem a harapástól, és minduntalan megbotlottam valamiben; egyszerűen képtelen voltam olyan gyorsan haladni, ahogy szerettem volna. Több ízben csak Lissa akadályozta meg, hogy elessek. A rettegés szünet nélkül áramlott belém az elméjéből. Mindent megtettem, hogy figyelmen kívül hagyjam; elég volt nekem a saját félelmeimmel megbirkózni.

– Rose… mit csinálunk, ha elkapnak? – suttogta Lissa.

– Nem fognak – válaszoltam harciasan. – Nem hagyom.

– De ha megtalálnak…

– Volt már olyan, hogy megtaláltak. Akkor sem kaptak el. Simán csak kimegyünk a pályaudvarra, és felszállunk egy Los Angelesbe tartó vonatra. El fogják veszíteni a nyomunkat.

Úgy tettem, mintha ez lenne a világ legegyszerűbb dolga. Mindig úgy tettem, noha cseppet sem volt egyszerű folyamatosan szökésben élni, a nyomunkban azokkal, akikkel együtt nőttünk fel. Már két éve ezt csináltuk: elrejtőztünk, ahol tudtunk, és próbáltuk befejezni a középiskolát. Most kezdődött az utolsó évünk, és az egyetem területe biztonságos lakóhelynek tűnt. Olyan közel jártunk a szabadsághoz…

Lissa nem mondott semmit, de ismét elárasztott a belém vetett bizalma. Mindig is így ment ez kettőnk között. Én voltam az, aki a tettek mezejére lép, aki gondoskodik arról, hogy történjenek a dolgok – időnként akár nagy kockázatot vállalva. Lissa elméletibb alkat, ő az, aki kigondolja a terveket, és gondosan körbejárja őket, mielőtt cselekedne. Mindkét megközelítésnek megvan a maga előnye, de pillanatnyilag némi kockázatvállalásra volt szükség. Nem maradt időnk habozni.

Lissa és én az iskolai előkészítő óta a legjobb barátok voltunk, mióta csak a tanítónk párba állított minket olvasásórán. Ötéveseket arra kényszeríteni, hogy a Vaszilisza Dragomir és a Rosemarie Hathaway neveket kibetűzzék, az több, mint kegyetlenség, és mi – pontosabban én – ennek megfelelően reagáltunk. Hozzávágtam a könyvet a tanítónkhoz, és fasiszta fattyúnak neveztem. Fogalmam sem volt, mit jelentenek ezek a szavak, ellenben azt pontosan tudtam, hogyan kell egy mozgó célpontot eltalálni.

Lissa és én onnantól fogva elválaszthatatlanok lettünk.

– Hallottad? – kérdezte váratlanul.

Beletelt pár másodpercbe, mire én is elcsíptem, amit az ő kifinomultabb érzékszervei már rég vettek. Sietős léptek zaja. Elfintorodtam. Még kétsaroknyi távolságra voltunk a célunktól.

– Most futnunk kell! – kaptam el a karját.

– De te nem tudsz…

– Futás!

Minden csepp maradék akaraterőmre szükségem volt ahhoz, hogy ne essek össze ott, a járdán. A testem egyáltalán nem kívánta a rohanást ekkora vérveszteség után, Lissa nyála utóhatásainak feldolgozása közben. De ráparancsoltam az izmaimra, hogy hagyják a primadonnáskodást, és a barátnőmbe kapaszkodtam, miközben a lábunk a betonon csattogott. Normál esetben különösebb erőfeszítés nélkül lehagytam volna – különösen, mivel ő mezítláb volt –, ám ezen az éjjelen a segítsége nélkül talpon sem bírtam volna maradni.

A nyomunkban egyre hangosabbá váltak a közeledő léptek. Fekete pöttyök táncoltak a szemem előtt. Már ki tudtam venni Jeremy zöld Hondáját. Ó, istenem, ha sikerülne elérnünk…

Az autótól három méterre egy férfi lépett ki elénk. Olyan hirtelen torpantunk meg, hogy Lissát a karjánál fogva kellett visszarántanom. Ő volt az, a fickó, aki az utcáról figyelt engem. Idősebb volt nálunk, a húszas évei közepén járhatott, és jól saccoltam a magasságát, ami olyan két méter körüli lehetett. Más körülmények között – úgy értem, ha nem a kétségbeesett menekülésünk közben tart fel minket – nagyon jóképűnek találtam volna. Vállig érő barna haj, rövid copfban hátrafogva. Sötétbarna szempár. Hosszú, barna kabát. Viharkabát – azt hiszem, így hívják.

De az, hogy jóképű, pillanatnyilag huszadrangú volt. Csak az akadályt láttam benne, ami Lissa és én meg a szabadságot jelentő autó között áll. A léptek lelassultak mögöttünk, és tudtam, hogy az üldözőink utolértek minket. Oldalról további mozgolódást észleltem, még több embert, akik megkezdték a bekerítésünket. Istenem! Majdnem egy tucat őrzőt küldtek ránk, hogy elkapjanak minket. Nem tudtam elhinni. Még maga a királynő sem utazik ennyivel.

Páni félelemben, elhomályosult ítélőképességgel, ösztönösen cselekedtem. Lissához simultam, magam mögött tartva őt, minél távolabb a férfitól, aki a vezetőjüknek tűnt.

– Hagyjátok békén! – vicsorogtam. – Hozzá ne érjetek!

A pasas kifürkészhetetlen arccal meredt ránk, de kinyújtotta a kezét, amit alighanem valamiféle nyugtató gesztusnak szánt, mintha egy veszett állat lennék, akit le szeretne csillapítani.

– Nem akarom…

Tett egy lépést előre. Túl közel került.

Nekiestem, olyan agresszív módon, ahogyan már két éve nem cselekedtem, pontosan azóta, hogy megszöktünk Lissával. Ostoba húzás volt, ami az ösztöneimből és a félelmemből született. Egyben reménytelen. Ezúttal egy gyakorlott őrzővel kerültem szembe, nem egy tanonccal, aki még csak tanulja a szakmát. Ráadásul ő nem gyengélkedett, és nem állt az eszméletvesztés határán.

És egek, milyen gyors volt! Már elfelejtettem, mennyire sebesen támadnak az őrzők, hogy úgy mozognak és csapnak le, akár a kobra. Oly könnyedén védte ki a támadásomat, mintha csak egy legyet hessintene el, és a keze érintésétől hanyatt estem. Nem hinném, hogy ilyen erősen szándékozott volna megütni – valószínűleg csak távol akart tartani –, de a koordinációs képességem híján reagálni se tudtam. Nem sikerült visszanyernem az egyensúlyomat, és kicsavarodott testtartásban, csípővel előre zuhanni kezdtem a beton felé. Már szinte éreztem, hogy fájni fog. Nagyon.

De a fájdalom elmaradt.

A pasas előrenyúlt, éppen olyan gyorsan, ahogy visszaverte a támadásomat, és a karomat elkapva megakadályozta, hogy elessek. Amikor sikerült újra kiegyenesednem, észrevettem, hogy bámul engem – pontosabban a nyakamat. Még mindig kóválygott a fejem, úgyhogy nem esett le rögtön, miért. De azután a szabad kezemmel lassan felnyúltam, és megérintettem a bőröm ott, ahol korábban Lissa megharapott. Sötét, ragacsos vér tapadt az ujjaimhoz. Elszégyelltem magam, és megráztam a hajam, mire tincseim előrehullottak, az arcom köré. Hosszú, dús loboncom teljesen eltakarta a nyakamat. Pontosan ebből a célból növesztettem meg.

A pasas még egy pillanatig az immár elfedett harapásnyomon nyugtatta a tekintetét, majd a szemembe nézett. Dacosan viszonoztam a pillantását, aztán egy gyors mozdulattal kirántottam a karom a szorításából. Elengedett, noha – mint azzal tisztában voltam – akár egész éjszaka fogva tarthatott volna, ha ahhoz van kedve. Megpróbáltam legyőzni a szédülésem keltette hányingert, és ismét hátraléptem Lissa elé, erőt gyűjtve egy új támadáshoz. Ám egyszer csak megéreztem barátnőm kezét az enyémen.

– Rose – mondta halkan –, ne!

A szavai először semmilyen hatást nem gyakoroltak rám, aztán szép lassan csillapító gondolatok kezdték ellepni az elmém, amelyek a kötelékünkön keresztül szivárogtak át. Nem nevezném bűbájnak – azt nem fordítaná ellenem –, de éppen úgy hatott rám, akárcsak a tudat, hogy reménytelen túlerővel állunk szemben, mind számbelileg, mind képzettség szempontjából. Még én is felfogtam, hogy hiábavaló lenne ellenállnunk. A testemből elszállt a feszültség, a vereség súlyától megrogyott a vállam.

Megérezve, hogy feladtam, a férfi előrelépett, és Lissa felé fordította a figyelmét. Az arckifejezése békét sugárzott. Meghajolt a barátnőm előtt, méghozzá elég kecsesen, ami a magasságát tekintve igazán meglepő volt.

– Dmitrij Belikovnak hívnak – mutatkozott be leheletnyi orosz akcentussal. – Azért jöttem, hogy visszavigyem a Szent Vlagyimir Akadémiára, hercegnő.

KETTŐ

Bár a gyűlöletem szemernyit sem csökkent iránta, kénytelen voltam elismerni, hogy ez a Dmitrij Beliakárki nem hülye. Miután elfuvaroztak minket a repülőtérre, és felraktak az akadémia magángépére, egyetlen pillantást vetett ránk, miközben ott sutyorogtunk, majd megparancsolta, hogy különítsenek el bennünket egymástól.

– Ne engedjétek, hogy beszélgessenek! – figyelmeztette az őrzőt, aki a gép hátuljába kísért. – Seperc alatt kifundálják, hogyan szökjenek meg.

Vetettem rá egy lenéző pillantást, aztán végigmasíroztam a folyosón. Szó se róla, valóban szökést terveztünk.

Hőseink – vagy inkább hősnőink – szénája nem állt túl jól. A levegőbe emelkedve tovább romlottak az esélyeink a menekülésre. Ha feltételezzük is, hogy valami csoda folytán sikerül hatástalanítanom mind a tíz őrzőt, még mindig ott a probléma, hogy hogyan jutunk ki a gépből. Biztos voltam benne, hogy valahol lennie kell pár ejtőernyőnek, de ha rá is jönnék, hogyan kell kinyitni (ami nem valószínű), utána még a túlélést sem ártana megoldanunk. A Sziklás-hegység kellős közepén.

Nem, erről a gépről nem jutunk le, amíg oda nem érünk Montana isten háta mögötti erdőségeibe. Majd akkor kell kigondolnom valamit, valami olyasmit, amivel sikerül áttörnünk az akadémia mágikus védfalain, tízszer ennyi őrzőn keresztül. Aha. Nem gond.

Bár Lissa jóval előttem ült az orosz pasival, rettegésének dala hátraszállt hozzám, és dübörögve kalapált a fejemben. Az iránta érzett aggodalmam vad dühvé nőtte ki magát. Nem vihetik vissza oda, arra a helyre. Kíváncsi voltam, hogy Dmitrij elbizonytalanodna-e, ha érezné, amit én érzek, és tudná, amit én tudok. Valószínűleg nem. Egyszerűen nem érdekelné.

Lissa érzelmei annyira kezdtek feltolulni, hogy egy pillanatra úgy tűnt, mintha az ő székében ülnék – sőt, az ő bőrében. Néha előfordult az ilyesmi, hogy előzetes figyelmeztetés nélkül egyszerűen berántott a fejébe. Dmitrij magas alakja tornyosult mellettem, a kezemben pedig – az ő kezében – egy üveg vizet szorongattam. A férfi előrehajolt, hogy felvegyen valamit, ekkor kivillant a nyaka, amire hat apró mintát tetováltak: a molnyija szimbólumokat. Úgy néztek ki, mint két cikcakkos villám, amelyek X alakban keresztezik egymást. Minden megölt striga után egy. Felettük egy hullámos vonal látszott, olyasmi, mint egy kígyó, ami az őrzők jele. Az ígéret szimbóluma.

Pislogva vettem fel a küzdelmet Lissával, és egy fintor kíséretében sikerült visszaugranom a saját fejembe. Ezt mindig is utáltam. Az egy dolog, hogy átveszem Lissa érzelmeit, viszont azt már egyikünk se bírta elviselni, amikor belecsusszantam. Ő az intim szférája megsértésének tekintette, úgyhogy általában el sem mondtam neki, amikor megtörtént. De egyikünk sem tudta szabályozni. Ez a kötelékünk egyik mellékhatása volt, annak a köteléknek, amelyet egyikünk sem értett pontosan. Kering pár legenda az őrzők és a moráik között szövődő természetfeletti kapocsról, de egyik sem említ semmi ilyesmit. Pedig olyan alaposan utánanéztünk a témának, amennyire csak tudtunk.

Az út vége felé Dmitrij hátrasétált hozzám, és helyet cserélt a mellettem ülő őrzővel. Én jelzésértékű mozdulattal elfordultam tőle, mélán kibámultam az ablakon. Több másodpercig egyikünk sem szólalt meg. Végül megkérdezte:

– Tényleg rá akartál támadni mindannyiunkra?

Nem válaszoltam.

– Az… Az, hogy így a védelmére keltél, nagyon bátor tett volt. – Egy picit elhallgatott. – Ostoba, de bátor. Egyáltalán miért próbálkoztál?

Rápillantottam, miközben kisimítottam az arcomból a hajam, hogy a szemébe nézhessek.

– Mert a testőre vagyok. – Ezzel visszafordultam az ablak felé.

Egy újabb néma másodperc után Dmitrij felállt, és visszatért a gép elejébe.

Amikor leszálltunk, Lissának és nekem más választásunk nem lévén, hagytuk, hogy a különítmény elvigyen bennünket az akadémiára. Az autónk megállt a kapunál, a sofőr váltott pár szót a kapuőrökkel, akik azt ellenőrizték, nem gyilkos szándékú strigák vagyunk-e. Egy perc, és már be is engedtek minket, majd egyenesen az akadémia épületéhez hajtottunk. Napnyugta felé járt – a vámpírok napjának kezdete felé –, az egyetemi lakónegyed sötét árnyékokba burkolózott.

Valószínűleg ugyanolyan, mint volt: túlburjánzó és gótikus. A morák nagyon hagyománytisztelők; semmiféle változást nem tűrnek. Ez az iskola nem annyira régi, mint az európaiak, de ugyanabban a stílusban épült. Az épületei kidolgozott, már-már templomszerű szerkezettel dicsekedhetnek, magas tornyokkal és domborművekkel. Kovácsoltvas kapui kisebb kerteket és bejáratokat rejtenek. Most, miután egy felsőoktatási kollégiumban éltem, láttam, mennyivel jobban hasonlít ez a hely egy egyetemre, mint egy átlagos középiskolára.

A felsősök kampuszán haladtunk át – ez két részre volt osztva. Mindkettő tágas, nyitott négyszög köré épült, amelyet kövezett út és hatalmas, százéves fák ékítettek. A felső tagozat tere felé tartottunk, amelynek az egyik oldalán a tanépületek voltak, szemben a damfírok hálótermeivel és a tornateremmel. A morák lakónegyede egy másik sor végén helyezkedett el, szemben az adminisztrációs épületekkel, amelyek az alsó tagozatot is kiszolgálták. A fiatalabb tanulók az alsósok kampuszán éltek, nyugatabbra innen.

Minden egyetemi negyedet tágasabbnál tágasabb terek vettek körül. Végtére is Montanában voltunk, kilométerekre bármilyen nagyobb településtől. Hideg levegő töltötte meg a tüdőmet, a fenyő és a bomló avar illatával. Az akadémiát burjánzó erdőségek ölelték körbe, nappal a távolban magasodó hegyeket is látni lehetett.

Miközben besétáltunk a felső tagozat központjába, kitéptem magam az őröm kezéből, és odaszaladtam Dmitrijhez.

– Hahó, elvtárs!

Csak ment tovább, rám se nézett.

– Most már szeretnél beszélgetni?

– Kirovához visztek minket?

– Kirova igazgatónőhöz – javított ki. Lissa a másik oldaláról olyan pillantást vetett rám, amiből azt lehetett kiolvasni: „Nehogy elkezdd!”

– Akkor igazgatónőhöz. Tök mindegy. Akkor is csak egy öntelt, vén pi…

A szavaim elfúltak, amikor az őrök egy sor ajtón át egyenesen az ebédlőbe vezettek minket. Felsóhajtottam. Tényleg ilyen kegyetlenek lennének ezek az alakok? Kirova irodájához legalább egy tucat útvonalon el lehet jutni, erre pont az ebédlő kellős közepén keresztül visznek bennünket.

Ráadásul éppen reggeliidőben.

Az őrzőtanoncok – a hozzám hasonló damfírok – és a moráik együtt üldögéltek, ettek, élvezték egymás társaságát, és az arcuk az akadémia éppen aktuális pletykáitól ragyogott. Amikor beléptünk, a beszélgetés hangos zsivaja egy csapásra elnémult, mintha valaki lekattintott volna egy kapcsolót. Szempárok százai fordultak felénk.

Lusta vigyorral viszonoztam a volt évfolyamtársaim pillantását, miközben megpróbáltam kiszimatolni, vajon változott-e valami. Á, nem úgy tűnt. Camille Conta még mindig ugyanolyan mesterkélt, aggályosan hibátlan megjelenésű libának tűnt, mint ahogy emlékeimben élt, az akadémia uralkodó mora klikkjei önjelölt királynőjének. Oldalról pedig Lissa esetlen majdnem-unokatestvére, Natalja pislogott ránk nagy szemekkel, pont olyan ártatlanul és naivan, mint régen.

Ami pedig a terem másik felét illeti… hát, az érdekes volt. Aaron. Szegény, szerencsétlen Aaron, akinek tutira összetörte a szívét Lissa távozása. Még mindig ugyanolyan helyes volt, mint azelőtt – vagy talán még helyesebb – a maga aranyszíneivel, amelyek olyan jól illettek Lissához. A tekintete barátnőm minden lépését követte. Aha! Egyértelmű, hogy még nem tudta túltenni magát rajta. Ez valójában elég szomorú, mert Lissa soha nem volt úgy istenigazából beléhabarodva. Szerintem csak azért adta be a derekát, hogy járjon vele, mert úgy érezte, ezt várják el tőle.

De a legérdekesebbnek azt találtam, hogy Aaron a jelek szerint rálelt a módjára, hogyan üsse el az időt nélküle. Egy mora lány ült mellette a kezét szorongatva, aki nagyjából tizenegy évesnek nézett ki, de minden bizonnyal több lehetett, hacsak Aaron nem érzett rá a pedofília ízére, amióta nem láttuk. A pufók arcocskájával meg az aranyló fürtjeivel úgy festett a kiscsaj, mint egy porcelánbaba. Egy marhára zabos, gonosz porcelánbaba. Szorosan markolta Aaron kezét, és olyan perzselő gyűlölettel teli pillantást vetett Lissára, hogy megállt bennem az ütő. Ez meg mi a fene? Még csak nem is ismerjük. Úgy tippeltem, szimplán egy féltékeny barátnő. Én is berágnék, ha a pasim így bámulna valakit.

A vesszőfutásunk nagy sokára, hála az égnek, véget ért, bár az újabb helyszín – Kirova igazgatónő irodája – nem jelentett igazán pozitív változást. A vén szatyor pontosan úgy nézett ki, mint az emlékeimben a hegyes orrával meg az ősz hajával. Magas volt, és karcsú, mint a legtöbb mora, de leginkább mindig is egy keselyűre emlékeztetett. Sokat láttam, ugyanis rengeteg időt töltöttem az irodájában.

Miután leültettek bennünket Lissával, a kísérőink nagy része távozott, így már kevésbé éreztem magam fogolynak. Csak Alberta, az iskola őreinek kapitánya, és Dmitrij maradt. A fal mellé álltak, ahol rendíthetetlenül és megfélemlítően néztek maguk elé, éppen úgy, ahogy a munkaköri leírásuk megkívánta.

Kirova ránk vetette haragos tekintetét, azután kinyitotta a száját, minden bizonnyal abból a célból, hogy maratoni hegyi beszédben részesítsen minket. Egy mély, gyengéd hang fojtotta belé a szót.

– Vaszilisza…

Ijedten vettem észre, hogy van még valaki a szobában. Eddig nem tűnt fel. Ez súlyos mulasztás egy őrző részéről, még ha csak tanuló is az illető.

Viktor Daskov állt fel nagy erőfeszítés árán egy sarokba tolt fotelből. Viktor Daskov herceg. Lissa felpattant, és odarohant hozzá, hogy a férfi törékeny teste köré fonja karját.

– Bácsikám… – susogta. Hallatszott a hangján, hogy mindjárt elsírja magát, miközben még szorosabbra vonta az ölelését.

A nagybátyja egy halvány mosollyal, gyengéden megveregette a hátát.

– El sem tudod képzelni, mennyire örülök, hogy épen és egészségesen látlak viszont, Vaszilisza. – Rám nézett. – És téged is, Rose.

Biccentettem, közben próbáltam leplezni, mennyire meghökkentem. Viktor már akkor gyengélkedett, amikor megszöktünk, de mostanra… mostanra borzasztó állapotba került. Ő volt Natalja apja, és olyan negyvenéves lehetett, azonban kétszer annyinak nézett ki. Egészen sápadt lett. Összeaszott. Remegett a keze. A szívem szakadt meg, ahogy őt szemléltem. Annyi szörnyű ember él a világon, egyszerűen nem igazság, hogy pont ez a férfi betegedjen meg valamiben, ami fiatalon megöli – egyben megakadályozza, hogy trónra léphessen.

Bár a szó szoros értelmében nem volt a nagybátyja (a morák igen nagyvonalúan használják a rokoni megnevezéseket, különösen a királyi családok tagjai), Viktor közeli barátságot ápolt Lissa családjával, és amikor a barátnőm szülei meghaltak, mindent megtett, hogy segítsen rajta. Nagyon szerettem; ő volt az első, akinek örültem, hogy viszontlátom.

Kirova hagyott még nekik pár pillanatot, aztán mereven visszavezette Lissát a székéhez.

Eljött a szentbeszéd ideje.

Igazán ütős volt – Kirova egyik legsikerültebb darabja, ami azért elég nagy szó. Az igazgatónő mesteri tökélyre fejlesztette a műfajt. Esküszöm, ez lehet az egyetlen oka, hogy a pedagógusi pályát választotta, mert annak még soha nem láttam jelét, hogy szeretné a gyerekeket. A szájtépés a szokásos témákat érintette: a felelősségtudatot, a meggondolatlan tetteket, az önzést… Pff. Már a legelején azon kaptam magam, hogy elkalandoznak a gondolataim, és inkább azt latolgatom, hogyan lehetne az ablakon keresztül meglógni.

De amikor a tiráda áttért becses személyemre, na, akkor megint feléledt a figyelmem.

– Maga, Hathaway kisasszony, megszegte a fajtánk legszentebb fogadalmát: az őrző esküjét, hogy megvédi a moráját. Ezzel a bizalmi szereppel élt vissza, amikor önző módon elrángatta innen a hercegnőt. A strigák leghőbb vágya, hogy végezzenek a Dragomirokkal, maga pedig jóformán tálcán kínálta nekik a lehetőséget.

– Nem Rose rabolt el – szólalt meg Lissa, mielőtt még kinyithattam volna a számat. Az arca és a hangja nyugodt volt, felkavart érzelmei ellenére. – Én akartam elmenni. Ne őt hibáztassák!

Kirova úrhölgy mindkettőnkre csak cöcögött idegesen, majd nekiállt fel-alá járkálni a szobában, keskeny háta mögött összekulcsolt kézzel.

– Dragomir kisasszony, felőlem akár maga is lehetett az egész szökési terv értelmi szerzője, de akkor is neki lett volna a feladata megakadályozni, hogy keresztülvigye. Ha lenne akár egy csepp felelősségtudata, szólt volna valakinek. Ha lenne felelősségtudata, vigyázott volna magára.

Erre felcsattantam.

– Megtettem a kötelességem! – kiáltottam a székemből felugorva. Dmitrij és Alberta mindketten összerezzentek, de békén hagytak, mivel nem próbáltam megütni senkit. Egyelőre. – Vigyáztam rá! Akkor is vigyáztam rá, amikor maguk közül – intettem körbe a szobában – senki nem tudott! Azért vittem el innen, hogy megvédjem. Azt tettem, amit tennem kellett. Mert maguk erre nem voltak képesek.

Megint megéreztem, hogy Lissa nyugtató gondolatokat küld felém a kötelékünkön keresztül, hogy megpróbál meggyőzni: ne hagyjam, hogy a düh elvegye az eszem. De már késő volt.

Kirova kifejezéstelen arccal meredt rám.

– Hathaway kisasszony, bocsássa meg nekem, ha nem látom át, mitől védheti meg a moráját azáltal, hogy eltávolítja őt egy őröktől nyüzsgő, mágiával erősen védett létesítményből. Hacsak nincs valami, amit eddig nem osztott meg velünk.

Az ajkamba haraptam.

– Értem. Hát jó. Nézetem szerint távozásuk egyetlen oka, már persze a hírnév utáni sóvárgást leszámítva, az volt, hogy elkerülje a következményeit annak a borzalmas, destruktív gaztettnek, amit közvetlenül az eltűnésük előtt követett el.

– Nem, nem azért…

– És ez nagyban megkönnyíti a döntésemet. Moraként a hercegnőnek itt kell folytatnia a tanulmányait a biztonsága érdekében, viszont magával szemben nem áll fenn hasonló jellegű kötelezettség. Távoznia kell innen, amilyen hamar csak lehet.

Minden dac elszállt belőlem.

– Hogy… micsoda?

Lissa felállt, és mellém lépett.

– Ezt nem tehetik! Ő az én testőröm.

– Ez nem egészen helytálló, különösen, mivel Hathaway kisasszony még nem is őrző. Csak egy tanonc.

– De a szüleim…

– Tisztában vagyok azzal, hogyan rendelkeztek a szülei, nyugodjanak békében, de azóta megváltozott a helyzet. Hathaway kisasszonyra nincs szükségünk. Nem érdemli meg, hogy őrző lehessen, és távoznia kell.

Hitetlenkedve meredtem Kirovára.

– Hová akarnak küldeni? Az anyámhoz Nepálba? Értesítették egyáltalán az eltűnésemről? Vagy az apámhoz?

Kirova szeme összeszűkült az utolsó szavam marásától. Amikor újból megszólaltam, olyan hűvös volt a hangom, hogy magam sem ismertem rá.

– Vagy lehet, hogy vérszajhának próbálnak majd elpasszolni. Csak próbálja meg, és estére lelépünk, arra mérget vehet.

– Miss Hathaway – sziszegte Kirova –, fogja vissza magát!

– Kialakult közöttük egy kötelék – törte meg Dmitrij mély, jellegzetes hangja a kínzó feszültséget, mire mindannyian felé fordultunk. Szerintem Kirova már el is felejtette, hogy ott van, de én nem. A jelenléte túlságosan súlyos volt ahhoz, hogy ki tudjam iktatni a tudatomból. Még mindig a fal mellett állt, és abban a nevetséges, hosszú kabátjában úgy nézett ki, mint egy szolgálatban lévő vadnyugati hős. Engem nézett, nem Lissát, sötét tekintete egyenesen belém fúródott. – Rose tisztában van vele, mit érez Vaszilisza. Igaz?

Legalább az az elégtételem megvolt, hogy Kirova egy pillanatra kizökkent a rendíthetetlen mindentudó szerepéből, miközben közöttünk és Dmitrij között cikázott a szeme.

– Nem… az lehetetlen. Ilyesmi már évszázadok óta nem történt.

– Pedig nyilvánvaló – közölte a férfi. – Azonnal gyanítottam, amint figyelni kezdtem őket.

Sem Lissa, sem én nem mondtunk erre semmit, én a tekintetemet is elfordítottam.

– Ez ajándék – dünnyögte Viktor a sarokból. – Ritka és csodálatos jelenség.

– A legjobb őrzőknek mindig is megvolt erre a képességük – tette hozzá Dmitrij. – A szájhagyomány szerint.

Kirova felháborodása visszatért.

– Évszázados legendák szerint! – kiáltotta. – Ugye nem azt akarja javasolni, hogy tartsuk itt, az akadémián, mindazok után, amit tett?

A férfi vállat vont.

– Lehet, hogy vad és neveletlen, de ha van benne tehetség…

– Vad és neveletlen? – vágtam közbe. – Ki vagy te egyáltalán? Valami import kisegítő?

– Belikov mostantól a hercegnő testőre – válaszolta Kirova. – A hivatalos testőre.

– Olcsó külföldi munkaerőre akarják bízni Lissát?

Ez nagyon csúnya volt tőlem – különösen, mivel a legtöbb mora és az őreik orosz vagy román származásúak –, de a megjegyzés szellemesebbnek tűnt a fejemben, mint kimondva. Pedig nekem szavam sem lehet. Bár az Egyesült Államokban nevelkedtem, a szüleim nem itt születtek. Damfír anyám skót – vörös hajú, borzalmas akcentussal –, mora apám pedig legjobb tudomásom szerint török. Ezeknek a géneknek a kombinációjától lett olyan színű bőröm, mint a mandula belseje, és kaptam egzotikus, „sivatagi hercegnős” arcvonásokat (legalábbis így szeretem megfogalmazni magamban): nagy, sötétbarna szempár, felette pedig olyan mélybarna haj, ami már-már feketének tűnik. Nem bántam volna, ha inkább egy vörös zuhatagot öröklök, de az ember kénytelen azzal beérni, amije van.

Kirova fáradt mozdulattal a levegőbe emelte a karját, és Dmitrij felé fordult.

– Látja? Teljességgel hiányzik belőle az önmérséklet! Ezt a világ minden lelki köteléke és a mégoly kivételes tehetség sem tudja pótolni. A fegyelmezetlen őrző rosszabb a semmilyennél is.

– Hát akkor tanítsa fegyelemre! Most kezdődik az iskolaév. Vegye vissza, és folytassa a képzését!

– Lehetetlen. Reménytelenül lemaradna a kortársai mögött.

– Nem is – ellenkeztem. Senki nem figyelt rám.

– Akkor adjon neki különórákat! – javasolta Dmitrij.

Egy darabig ebben a szellemben folytatták, miközben mi úgy figyeltük a szócsatájukat, akár egy pingpongmeccset. Még mindig fájt a seb, amit Dmitrij ejtett az önbecsülésemen, amikor olyan könnyedén elkapott bennünket, ugyanakkor felmerült bennem: talán segíthet abban, hogy itt maradhassak Lissával. Márpedig inkább lennék vele a pokolnak eme bugyrában, mint bárhol máshol nélküle. A kötelékünkön keresztül megéreztem reménykedésének csenevész patakját.

– És ki áldozna rá ennyi időt? – vágta oda Kirova. – Talán maga?

Dmitrijnek hirtelen elakadt a szava.

– Hát, én nem erre akartam…

Kirova győzedelmesen karba fonta a kezét.

– Értem. Én is így gondoltam.

Dmitrij tanácstalanul összevonta a szemöldökét. A pillantása Lissa és felém rebbent; kíváncsi voltam, vajon mit lát. Két szánalmas kislányt, akik tágra nyílt, esdeklő szemmel nézik? Vagy két szökevényt, akik kitörtek egy szigorúan őrzött iskolából, és nyakára hágtak Lissa fél örökségének?

– Rendben – bökte ki végül. – Hajlandó vagyok a szárnyaim alá venni Rose-t. Adok majd neki különórákat a rendes foglalkozásokon túlmenően.

– És így mi lesz? – csattant fel Kirova. – Megússza büntetés nélkül?

– Találjon valami más módot arra, hogy megbüntesse! – tanácsolta a férfi. – Az őrök száma túlságosan megcsappant ahhoz, hogy még egyet veszni hagyjunk. Különösen egy lányt.

Ki nem mondott szavaiba beleborzongtam, mert eszembe jutott korábbi megjegyzésem a „vérszajhákról”. Kevés damfír lányból vált őrző manapság.

Váratlanul Viktor is megszólalt a sarokban.

– Egyet kell értenem Belikov őrzővel. Kár volna elküldeni Rose-t, és elpazarolni a tehetségét.

Kirova igazgatónő kibámult az ablakon, a koromsötét éjbe. Az akadémia éjszakai órarendjével a „reggel” és a „délután” fogalma relatívvá vált. Ezenkívül az ablakok üvegét elsötétítették, hogy ne jöhessen be túl sok napfény.

Amikor visszafordult, tekintete találkozott Lissáéval.

– Kérem, Kirova úrhölgy! Hadd maradjon Rose!

Ó, Lissa, gondoltam. Csak óvatosan! Bűbájt használni egy másik morával szemben mindig kockázatos, különösen tanúk előtt. Ugyanakkor Lissa csupán egy icipicit vetette be, azonkívül minden segítségre szükségünk volt. Szerencsére úgy tűnt, senki sem vette észre, mi történik.

Igazából fogalmam sincs, hogy a bűbáj billentette-e át a mérleget a mi javunkra, mindenesetre Kirova végül felsóhajtott.

– Amennyiben Hathaway kisasszony marad, feltételeim vannak. – Felém fordult. – A tanulmányait a Szent Vlagyimiron szigorúan próbaidős jelleggel folytathatja. Ha csak egyszer is megszegi a szabályokat, mehet, amerre lát! Minden órán és a korosztályának megfelelő gyakorlaton kötelező részt vennie. Továbbá szabadidejében Belikov őrzővel gyakorol, órák előtt és után. Ezt leszámítva nem folyhat bele az iskola közösségi életébe, kivéve az étkezéseket, a fennmaradó idejében a szobájában kell tartózkodnia. Amint megszegi ezen feltételek bármelyikét… elküldjük.

Harsány nevetés bukott ki belőlem.

– Ki vagyok tiltva a közösségből? Így próbál minket távol tartani egymástól? – biccentettem Lissa felé. – Attól fél, hogy megint megszökünk?

– Ez pusztán elővigyázatosság. Mint azzal szerintem pontosan tisztában van, végül nem igazán kapott semmilyen büntetést az iskola tulajdonának megrongálásáért. Nagyon sok mindent jóvá kell tennie! – Vékony ajkait keskeny vonallá préselte össze. – Az ajánlatom több mint nagylelkű. Javasolnám, hogy a modorával ne játssza el!

Már majdnem megszólaltam, hogy kifejtsem, rohadtul nem nagylelkű, ám ekkor elcsíptem Dmitrij pillantását. Nem volt könnyű olvasnom benne. Lehet, hogy azt súgta, ő hisz bennem. Vagy talán azt üzente, hülye vagyok, ha vitatkozni kezdek Kirovával. Nem tudom.

Immár másodszor kaptam el róla és sütöttem le a szememet, mióta az irodában voltunk, tudatában Lissa jelenlétének, aki mellettem ült, és éreztem a kötelékünkben izzó biztatását. Végül, nagy sokára, kifújtam a levegőt, és felpillantottam az igazgatónőre.

– Rendben. Elfogadom.

HÁROM

Közvetlenül az elbeszélgetés után órára küldeni minket igazán kegyetlenségnek tűnhet, de Kirova pontosan ezt tette. Lissát elvezették, én pedig, miközben néztem, ahogy távozik, örültem, hogy a kötelékünk révén legalább továbbra is tisztában lehetek majd az érzelmi állapotával.

Ami engem illet, először az egyik pályaválasztási tanácsadóhoz küldtek. Egy ősöreg mora férfi volt az illető, emlékeztem rá a távozásunk előttről. Őszintén elképedtem attól, hogy még mindig az akadémián dolgozik. Olyan cseszettül öreg volt, hogy már rég nyugdíjba kellett volna vonulnia. Vagy a föld alá.

A találkozónk nagyjából öt percig tartott. Semmilyen megjegyzést nem fűzött a visszatérésemhez, csak megkérdezte, miket tanultam Chicagóban és Portlandben. Ezután a kapott információt összevetette a régi aktámmal, és gyorsan összedobott nekem egy új órarendet. Én morcosan átvettem tőle, majd elindultam az első órámra.

1. óra

Haladó szintű közelharc őrzőknek

2. óra

A testőri szolgálat elmélete és személyi védelem 3.

3. óra

Súlyemelés és testedzés

4. óra

Emelt szintű nyelvi és kommunikációs ismeretek (őrzőtanoncoknak)

– Ebéd –

5. óra

Állati viselkedéstan és fiziológia

6. óra

Bevezetés az analízisbe

7. óra

Mora kultúra 4.

8. óra

Szláv képzőművészet

Aú. Már elfelejtettem, milyen zsúfolt az akadémia órarendje. Az őrzőtanoncok és a morák a nap első felében másfajta órákra vannak beosztva, tehát csak ebéd után láthatom Lissát – már amennyiben lesz közös óránk. A délutáni tanrend átlagos végzős programnak tűnt, szóval úgy éreztem, jó esélyem van erre. A szláv képzőművészet olyan választási lehetőségnek hatott számomra, amire önszántából senki nem iratkozik fel, következésképpen valószínűleg Lissát is benyomják rá.

Dmitrij és Alberta úgy kísértek oda az őrök tornaterméhez az első órámra, hogy eközben egyikük sem vett tudomást a létezésemről. Mögöttük sétálva feltűnt, hogy Alberta rövidre, manósra vágva hordja a haját, ami így nem takarja el a nyakán az ígéret szimbólumát és a molnyijatetoválásokat. Sok testőrnő csinálja ezt. Nálam ez egyelőre nem oszt, nem szoroz, mivel az én nyakamon még nincsenek tetoválások, mindenesetre a jövőben sem szeretném levágni a hajam.

Se a nő, se Dmitrij nem szóltak egy szót sem, és majdnem úgy sétáltak, mintha ez is csak egy átlagos nap lenne a sok közül. Amikor megérkeztünk, a kortársaim reakciója nyilvánvalóvá tette, hogy nem az. A bemelegítés közepén tartottak, amikor beléptünk a tornaterembe, és éppen úgy, mint az ebédlőben, minden tekintet rám szegeződött. Nem tudtam eldönteni, hogy úgy érzem magam, mint egy rocksztár, vagy úgy, mint egy cirkuszi csodabogár.

Hát jó. Ha még sokáig itt kell maradnom, nincs értelme, hogy végig megrettent kislányként viselkedjek. Egykor az egész iskola tisztelt minket Lissával, szóval ideje, hogy emlékeztessem erre az embereket. Ismerős arcok után kutatva végigpillantottam a meredten bámuló őrzőtanoncokon. A nagy részük fiú volt. Az egyiken megakadt a tekintetem, és alig bírtam visszatartani a vigyorgást.

– Hé, Mason, hagyd abba a nyálcsorgatást! Ha épp pucéran próbálsz elképzelni, azt tedd a szabadidődben!

Pár horkantás és vihogás törte meg a csendet, azonkívül Mason Ashfordot is sikerült kibillentenem a döbbenetéből, mint azt a rám vetett lapos vigyora jelezte. Összevissza meredező vörös fürtjeivel és szeplőfoltjaival egészen helyes volt, bár szexinek nem mondanám. Ugyanakkor ő az egyik legjobb humorérzékkel megáldott srác, akit ismerek. Jó barátok voltunk annak idején.

– Ezzel az idővel én rendelkezem, Hathaway. Én vezetem a mai foglalkozást.

– Ó, valóban? – szájaltam vissza. – Na, hát akkor azt hiszem, tényleg nincs jobb dolgunk, mint elképzelni engem meztelenül.

– Rólad képzelődni bármikor jó – szólalt meg valaki a közelben, és ez még inkább megtörte a jeget. Eddie Castile. Ő is a barátom volt.

Dmitrij fejcsóválva elsétált, miközben valami olyasmit dünnyögött oroszul, ami csöppet sem tűnt hízelgőnek. De ami a helyzetemet illeti… nos, egy csapásra sikerült visszailleszkednem az őrzőtanoncok közé. Ők sokkal lazábbak, nem olyan származáscentrikus kis diplomaták, mint a mora tanulók.

Az osztály körém csoportosult, és egykettőre azon kaptam magam, hogy velük nevetgélek, viszontlátva azokat, akiket már csaknem el is felejtettem. Mindenki tudni akarta, merre jártunk; a jelek szerint Lissával kész legenda lett belőlünk. Azt természetesen nem árulhattam el, miért szöktünk meg, ehelyett boldogan ugrattam és húztam a témával mindenkit, ami éppen olyan jól megtette.

A viszontlátás öröme eltartott még pár percig, mielőtt odajött volna a felnőtt oktató, aki az edzést felügyelte, és leszidta Masont, amiért elhanyagolja a kötelességét. Erre a srác, még mindig vigyorogva, utasításokat kezdett vakkantani a többieknek, és kiadta, milyen gyakorlatokkal kezdjünk. Keserűen vettem tudomásul, hogy a zömét nem ismerem.

– Gyerünk, Hathaway! – fogta meg a karom. – Lehetsz az én párom. Kíváncsi vagyok, mit tanultál, mióta nem láttalak.

Úgy egy óra múlva már tökéletesen tisztában volt vele.

– Nem sokat edzettél, mi?

– Úúú… – nyögtem válaszképp, mivel abban a pillanatban képtelen voltam artikulált beszédre.

Mason kinyújtotta a kezét, és felsegített a matracról, amire korábban letepert. Nagyjából ötvenszer.

– Utállak – közöltem vele, miközben a combomat dörzsölgettem azon a részen, ahol holnapra szépen be fog lilulni.

– Még jobban utálnál, ha hagytalak volna győzni.

– Hát, az is igaz – ismertem be sántikálva, miközben a csoport többi tagja elpakolta a felszerelést.

– Igazából nem is voltál olyan rossz.

– Mi van? Laposra vertél.

– Még jó. Volt két év kihagyásod. De lám, azért még meg tudsz állni a lábadon. Ez is valami – vigyorgott rám gunyorosan.

– Említettem már, hogy utállak?

Mason újabb mosolyt villantott rám, aztán hirtelen elkomolyodott.

– Ne vedd magadra… Úgy értem, te született harcos vagy, viszont kizártnak tartom, hogy végig tudnád csinálni a próbákat tavasszal…

– Különórákat is kapok – magyaráztam. Nem mintha számított volna. Úgy terveztem, kijutunk valahogy Lissával még azelőtt, hogy nagyon belemerülnék a gyakorlásba. – Fel tudok készülni.

– És ki fog neked különórákat tartani?

– Az a magas pasas. Dmitrij.

Mason megtorpant, és rám meredt.

– Te Belikovval fogsz edzeni?

– Igen. Miért, akkor mi van?

– Csak annyi, hogy az a pasas egy isten.

– Nem túlzás ez egy kicsit? – kötekedtem.

– Nem, tényleg az. Úgy értem, általában csendes és zárkózott, de amikor harcol… azta! Ha úgy érzed, hogy most ki vagy készülve, hát, miután ő is kezelésbe vesz, halott leszel.

Remek. Még pont ez hiányzott mára.

Könyökkel oldalba vágtam Masont, és elindultam a második órámra, amely az őrzői szolgálat alapvető ismereteit foglalta magába. Minden végzősnek kötelezővé tették. Igazából ez már a harmadik része volt annak a kurzusnak, ami másodévben indult. Tehát itt is komoly lemaradással kellett szembenéznem, de reménykedtem, hogy mialatt a való világban védelmeztem Lissát, azért ragadt rám egy s más.

Az oktatónk az a Stan Alto volt, akit csak Stanként emlegettünk a háta mögött, viszont hivatalosabb körülmények között Alto őrzőnek hívtuk. Egy kicsit idősebb volt Dmitrijnél, de messze nem olyan magas, és mindig olyan képet vágott, mint aki be van rágva valamiért. Aznap fokozottan ez érződött rajta, amikor besétált a terembe, és meglátta, hogy ott ülök. Megjátszott meglepetéssel nagy szemeket meresztett, majd körbesétált, hogy végül mögöttem álljon meg.

– Hát ez meg mi a szösz? Nekem senki nem szólt, hogy ma egy vendégelőadót is üdvözölhetünk körünkben. Rose Hathaway. Micsoda megtiszteltetés! Milyen nagylelkű magától, hogy bokros teendői közepette időt szakít ránk, és megosztja velünk a tapasztalatait!

Éreztem, hogy ég az arcom, és hihetetlen mértékű önuralmat tanúsítva sikerült csak megállnom, hogy ne küldjem el a picsába. De biztos vagyok benne, hogy a vonásaimon látszott az üzenet, mert Stan vigyora még szélesebbé vált. Intett, hogy álljak fel.

– Jöjjön csak, jöjjön! Ne ücsörögjön ott! Jöjjön ki előre, és működjön közre az előadásban!

A székembe süppedtem.

– Ugye nem gondolja komolyan…

A gúnyos mosoly elillant.

– Nem szoktam csak úgy a levegőbe beszélni, Hathaway. Álljon ki az osztály elé!

Súlyos némaság ülte meg a termet. Stan a rettegettebb tanárok közé tartozott, és a csoport legnagyobb része túlságosan meg volt illetődve ahhoz, hogy nevetni kezdjen csúfos helyzetemen. Megálltam, hogy kegyelemért könyörögjek, ehelyett kivonultam az osztály elé, majd szembefordultam mindenkivel. Bátor pillantást vetettem rájuk, és hátradobtam a hajam, amivel kiérdemeltem pár együttérző mosolyt a barátaimtól. Akkor vettem észre, hogy nagyobb közönségem van, mint amekkorára számítottam. Pár őrző – köztük Dmitrij is – a terem hátsó végében lébecolt. Az akadémián kívül az őrzők a személyre szóló védelemre koncentrálnak. Itt viszont sokkal több embert kell szemmel tartaniuk, ennek tetejébe ott van nekik a tanoncok oktatása. Úgyhogy idebent nem egy-egy személyre fókuszálnak, hanem váltott műszakban őrzik az iskolát úgy egészében, illetve felügyelik az órákat.