Nyirő József

AZ ÉN NÉPEM

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Avégett vagyunk a földön,

hogy egymást megismerjük,

szeressük és ezáltal boldoguljunk.

1

A szél fújja a fenyők haját és borzolja a tollat a templom gerincére szállott varjún. A fekete, vedlett toronyban sejtelmesen sírnak az ércvirágok, a harangok. A templom hegyen van és őrzi a kicsi falut. Az apró székely házak némák, mint egymás mellé tett kicsi fehér koporsók.

Az új pap a cinteremből nézi a falut. Ma lesz a beiktatója.

Lábai körül földbe fulladt sírkövek jelzik az egykori temetőt s a templom tövében, a csepegés alatt néhány apró, reves koponya-csontdarab sárgállik. Arasznyira se lehet leásni, hogy sírokat ne bolygasson meg az ember.

Háta megett az egyházfi megzergeti a kulcsokat:

– Harangozhatok-e, tiszteletes úr?

A pap bólint és az egyházfi a megőszült cserefaajtóhoz lép, kizárja és feldörget a toronyba. A vén torony kövei izzadtak a ködtől és sötét hajlataiban századok igézete nyugszik. Gyermekek meztelen lábanyoma látszik a hiányos lépcsők finom porában és szédülten meginog a rozoga torony, mikor a nehéz harang elcsattan benne.

A harangszóra megrezzen a pap. Az úton állingáló fehérharisnyás székelyek is feltekintenek és komótosan beszélgetve elindulnak a templom felé. Asszonyok, leányok sietve öltöznek ünneplőbe és csakhamar megtelik az utca hímesruhájú fehérnépek színes csoportjával. A vasárnap tiszta illata árad mindenből.

A felseprett úton kocsik, szekerek zörögnek végig. A szomszéd papok jönnek. A székelyek az út szélére állva adnak helyet a fogatoknak.

– Nagy napunk lesz! – jegyzi meg Fejér Dávid, a volt bíró. Híreket hallanak, híreket mondanak. A falu izgalma növekszik. Esemény a népnek ez a mai nap.

– Az egész környék itt lesz! – újságolják és csakhamar feketéllik az embertől a templom dombja.

A vendégek még mindig érkeznek. A papi ház udvara tele van autókkal, kocsikkal. A kapu tárva-nyitva. Az irodában palástosan beszélgetnek a papok. Nagytiszteletű Péterfi Tamás esperes úr megállapítja az ünnepség sorrendjét.

– Bevezető ének. Az imát Lőrinczy mondja, a beiktatást én végzem, utánam az új pap beszél.

A kántor kérdez valamit fontoskodva. Feketében van, kopott feketében. Gallérja csámpás és nagy, szalagnyakkendője színtelen, de öt gyermeke van, s Isten csudája, hogy ilyen jövedelem mellett napjában egyszer jóllakhatnak. Különben jó magyar ember.

Fut, siet hajadonfővel az emberek között, mert már másodikat harangoztak. A tanítónőnek, ki az iskolás gyermekekkel sorfalat áll, gyors utasításokat ad és múló pillantást vetve a tömegre, felszuszog a kórusba, felrántja az orgona födelét és a szúette állványra kicsapja a vén zsoltáros könyvet. Idegesen végigrugdossa a félig néma pedálokat és térdeire merevített kezekkel, sovány ülepéről kissé felbillenve lenéz a gyülekezetre.

Meg van elégedve a zsúfolt templommal.

– Húzódjatok hátrább! – riaszt rá a legénykékre, kik belehajlottak a rozoga orgonába.

A kórus ropog az embertestek súlya alatt. A legények feszesen állanak ragyogó fehér harisnyában, vikszolt csizmában, díszesen hímzett lájbiban és kicsattanó orcájukon süt a nap. Suttogás morajlik a templom boltívei alatt és szemek röpködnek mindenfelé.

A katédra, úrasztala, papiszék és a vendégek számára fenntartott padok ékesen fel vannak díszítve.

– A főszolgabíró is eljött – súgja a félrenéző kántornak Bencze Jóska, aki híres hangú énekes és a kántor mellett a helye. Tényleg a primprétor lép be a jegyzővel, a csendőrőrmesterrel és az állami tanítóval. A bíró kalauzolja készségesen és töri a román szót:

– Poftiti domnilor!

A férfiak is bedübörögnek. Nehéz munkától súlyos testük alatt recsegnek a padok. Megviselt arcukról árad a becsület és a gond. Komolyan veszik az Istent és az Isten is komolyan veszi őket. Rendíthetetlenül ülnek a helyükön. Kemények és nyugodtak, tapasztaltak és nem könnyen jönnek ki a sodrukból. Ülnek és várnak.

Aki várni tud, azé az élet. Az megmarad. Sziklaélet ez. Mindenkinek a szeme az ajtón.

A vendég papnék közt két kicsinyét kézenfogva vezetve jön az új papné. Törékeny, fiatal asszony.

– Be szép a lelkem! – motyogják a vénasszonyok.

– Tényleg szép! – kíséri mohó férfiszemmel a főbíró is.

Fiatal, nőtlen, asszonyéhes ember a főbíró.

Titokban lesi az asszony minden mozdulatát, teste vonalait, ahogy leül a papné székébe és büszke szemeit meghordozza a templomban.

A papok bevonulása megzavarja.

Az esperes jobbján jön Botár Béla, az új pap. Magas, fiatal ember. Félfejjel kiválik társai közül, kik a falusi papok cseres arcával erőltetik a méltóságot és mezei munkától égett, fekete kezekkel emelik a kopott palástot.

Az orgona felzendül. A kántor kézzel-lábbal dolgozik.

A bevezető ének alatt Lőrinczy, az imamondó pap felemelkedik és fellépdel a katédrára. A nép hatalmas éneke kíséri útján. Az éneklő emberek káprázva harsogják a zsoltárt:

„Tebenned bíztunk eleitől fogva”...

A tömeg belső izgalomban zengette a vén versek ritmusát. Nem az volt a fontos, hogy mit énekelnek, hanem hogy énekelhetnek gátlás nélkül. A nép kiélte magát általa.

Az imamondó Lőrinczy mereven állott a tömeg felett és a kálvinizmus ősi, erdélyi módszere szerint dalolni kezdette az imát. A nép áhítattal leste és sokáig emlegetni fogja Lőrinczyt a szép imáért.

Az esperes gyorsan végezte a beiktatást. Felolvasta a püspöki kinevezést és az új pap kezeire adta a nemes eklézsia gyülekezetét.

Mikor az új pap lépett a szószékre, egyetlen hosszú percig néma csend lett. Pap és nép nézték egymást. A pap egyszerre megérezte, hogy a szépen megírt, nagyhatásúnak szánt prédikáció színtelenné válik a zsebében. Ezek az emberek nem a Pál apostol „közönséges leveleidnek teológiáját várják, hanem biztatást, erőt, haldokló életük újra lábra segítését.

Felesége felmosolygott hozzá urára büszke biztatással, de ő elfordította fejét és hatalmas hangon szavalni kezdte a betanult beszédet. Az asszony boldog volt, mert látta, hogy a papok elismerően néznek egymásra. A nép a tudás erejétől leigázva, tájékozatlanul igyekszik követni gondolatait.

Csak a pap érzett csalódást. Szédülten támolygott le a katédráról.

– Nagyszerű volt, Béla! Nem fogsz te itt megvénülni, Béla! – dicsérték a kollégái.

Az orgona felujjongott és a nép kisodródott az ajtón. Kívül csoportokba szakadozott és bámúlt. A presbitérium tagjai fontoskodva húzódtak egymáshoz. Most lesz a tisztelgés. A primprétor cigarettára gyújtott.

– Baj lesz ezzel az emberrel! – vélte a jegyző.

A főbíró unottan vállat vont. Oda se figyelt a székelyek alázatos köszönésére. Az asszony járt az eszében.

– Szép az az asszony! – mormogta.

Egészen felújult, mikor a papné kicsinyeit vezetve kilépett a templomajtón.

Az urak egymásra hunyorítottak.

– Szerencse, hogy nem az én feleségem! – tréfált a vén igazgató, de a primprétor hallatlanná tette.

– Nem megyünk? – kérdezte a jegyző, mikor látta, hogy a presbitérium készülődik.

A főbíró eldobta a cigarettát és megindult.

– Légy készen, Nicolae! – szólt oda az autóval várakozó sofőrjének és belépett a papilak kapuján.

A papok túlzott udvariassággal fogadták.

– Domnu Primprétor! – fordította románra az esperes a szót.

Az új papnak jólesett, mikor a főbíró magyarul válaszolt.

– Isten hozta közénk, tiszteletes úr! Érezze itthon magát nálunk!

– Köszönöm, főbiró úr!

Az esperes örvendett, hogy jó volt a kölcsönös benyomás és mint egyházi házigazda nagy, vidéki gesztusokkal végezte tovább a bemutatást.

Az új pap alig várta, hogy a cécónak vége legyen. Kínos volt ez az örökös kisebbségi diplomácia, sem többet, sem kevesebbet nem mondani, mint amennyit az egyház és a magyarság érdekei megkívánnak. Közben arra gondolt, hogy a nép odakinn eloszlik és mindenki hazamegy a maga külön sorsába, nyomorúságába.

Az urak megélénkültek, mikor a tisztelgések után kedvesen mosolyogva megjelent a papné, konyakot és cigarettát kínált. A papok nehézkes bókokat mondottak.

– Minden héten itt leszek vizitáción! – lelkesedett a vén esperes.

Erre azt illett mondani, hogy: „Szívesen látunk bátyám!”

– Vénasszony vagyok én már! – pirult kedvesen a papné.

– Annál jobban talál hozzám! – rántotta fel őszes bajszát a nagytiszteletű úr. – Na, de induljunk, vár a bankett! – vezényelt.

A papok lekapcsolták a palástjukat és összeszedték a papnékat.

A kapu előtt a primprétor felajánlotta az autóját az új papnénak.

– Parancsoljon, nagyságos asszony! – és már ki is nyitotta az autó ajtaját.

Az asszonynak ideje sem maradt szabadkozni. Csak mikor az esperesnével beültek, akkor jutott eszébe, hogy milyen különösek voltak a főbíró szemei... Különben előzékeny, kedves úri ember. Az esperesné szintén dicsérte.

– Nem panaszkodhatunk ellene. Szereti a magyarokat és ezt a románok rossznéven is veszik tőle. Különben nőtlen ember...

A papné arra gondolt, hogy mégse kellett volna felülnie az autójára.

– Az uram érdekei úgy kívánják, hogy barátságban legyünk vele – nyugodott meg.

Pillanatok alatt ott voltak a Vigadó előtt.

A papok feketeruhás csoportja is tekintélyesen közeledett, mintha a templom gerincéről leszállott, előreálló hasú csókák jönnének lefelé az úton.

Az ünneplés utómámora elmúlt. Csak most vette észre a pap, hogy milyen egyedül van ebben a havasok árnyékában fekvő, különvilágú kis faluban, hol minden út megszűnik a hegyek között. A papi ház úgy volt építve, hogy ablakával szembenéztek híveinek apró ablakai és mindennap látta, hogy mikor gyúl ki és mikor alszik ki bennük a fény. Izgatta az élet, ami mögöttük folyik, de érezte, hogy nincs közössége vele. Az emberek tisztelték, kedvesen elbeszélgettek vele, de nem nyíltak meg előtte. Tudta, hogy a szegény, magárahagyatott népnek senkije sincs, ő pedig azért jött, hogy mindenük legyen, de már az első napokban látta, hogy nincs kire támaszkodnia. nincs munkatársa. Az öreg kántor tani tón kivül intelligens magyar ember csak Mester Miklós volt, a Magyarországon végzett fiatal orvos, aki nem tudta nosztrifikáltatni a diplomáját és esztendők óta meghasonlott lélekkel itthon ült özvegy édesanyja nyakán, ki maga is alig élhet. Meglévő ruhái romjait hordja, nem iszik, mert nincs miből, nem olvas, mert nincs mit, otthon ül, mert nincs hová mennie. Szégyenletében még a pap látogatása elöl is megszökött.

Mester Miklóson kívül ott volna még az öreg méltógos úr – ahogy a nép nevezi a főgondnoka, de már az első látogatásnál belátta, hogy reá sem számíthat. Szomorúbb élménye kevés volt az életben. A falu mögött vedlett, hasadt falú, ősi udvarházban lakott a vén Bartha. Valaha anekdótázó, jó kedélyű, nagy tréfacsináló úr volt, de az utóbbi időben erősen megrokkant. Birtoka nagy részét kisajátították, súlyos adósságokba is keveredett és teljesen elvesztette a talajt a lába alól.

A pap alig bírt átlábolni az öligérő burjánon, ami a háza táját ellepte. Az öreg méltóságos úr azonban magyaros vendégszeretettel fogadta.

– Parancsolj beljebb, papom! Örvendek, hogy végre én is eszedbe jutottam!... Nem oda, kérlek, ide ülj!... Mit iszol? Egy pohárka jó fenyővizet, vagy kezdjük mindjárt borral...

A poros saroktékából már szedi is elő a poharakat, üveget.

– Ebből úgy látszik kifogyott – tartja a napfény felé az üveget –, de mindjárt hozok!

Míg odajár, a pap körülnéz az udvaron csak úgy futólag az ámbitusról. Rom, rom mindenütt. A csűr előrerokkant s az istállókból alig maradt valami. Az udvaron a csalán között csorba kutya húzódik tova morogva. Innen lehet látni, hogy a kertben is elvadult minden. Bozontos, kivénült gyümölcsfák, tele vízhajtásokkal, egyik-másikon rothadt madárfészek. Kerítésnek híre-pora sincs. Itt-ott néhány görbe, reves sasfa áll ki a földből, mint fekete, odvas fogak a halott szájából. A kerten túl pár hold gabonavetés, közte madárijesztő, melyen rongyos cigánygatya lóg.

– Tán a vagyonomat irigyled? – tréfál keserűen a visszatérő öregember.

A pap azt se tudja, hogy mit feleljen rá.

– Olyan ez már, mint a vénasszony – legyint a méltóságos úr. – Hátul mutat, elöl untat!

Sűrűre rántja fehéredő szemöldökeit:

– Kinek, minek törjem magamat?... Nem érdemes!... Hallottad, hogy mi történt velem? – csattant fel mérgesen. – Végleg a torkomra tették a kést. Már ami megmaradt, az sem az enyém! Tudod-e, mit jelent, hogy ez a föld, mely több mint ötszáz esztendeje a Bartháké volt, már nincs?... Vége!... Annyi se maradt, ahová eltemessenek!... Az utolsó pohár bort kiloccsintom rá és eltűnök, mintha a világon se lettem volna... Érted, mi ez?...

– Szomorú! – hebegi a pap udvariasan, de maga is megdöbben, hogy mennyire meggyőződés nélkül mondotta. Hiába! Nem tudott hazudni magának és nem érzett semmi életközösséget ezzel az emberrel. Valahogy úgy látta ezt a vén embert, mintha nem is élő ember, hanem az öreg kúria hazajáró kísértete volna. Egy régi világ kísértete, aki nem találja helyét és nem is fog megnyugodni tudni soha.

– Talán a kor teszi – igyekezett magában védeni az öreg főgondnokot – vagy talán én vagyok fiatal és azért nem értem meg őt!... Pedig a részletekben igaza van... Mi az oka, hogy mégse bírok felmelegedni iránta és minél hamarabb szeretnék elmenni innen?... Egyetlen, amit érzek iránta, valami homályos részvétféle, hogy mégis kár érte. Derék, tisztességes, becsületes öreg méltóságos úr. Semmi több. És ez ma nem elég. Apja kellett volna hogy legyen a népnek és az volt a baj, hogy a „parasztok” jöttek el hozzá, de ő sohasem ereszkedett le a „parasztokhoz”.

Egy óra múlva a rövidebb úton, a kúria fölött emelkedő hegyen át indult hazafelé. Kis virágos ösvény vezetett fel a hegygerincre. Fáradt, kimerült volt ő is. A tetőn megállóit szusszanni és még egyszer visszanézett.

Feketén, elhagyottan állott magában a csüggedt, vén ház.

Az öregembert már nem látta sehol.

Aztán a ház is lassan távolodott, minden lépéssel fogyott, mintha öreg, rozoga koporsót eresztenének a sírba.

Végül az is eltűnt egészen.

Talán nem is ház volt... Talán egy világ volt...

Otthon az egyházfi várta és visszatérítette a valóságos életbe.

– Flolnap aratni kéne, tiszteletes úr!... Egy percet sem szabad várni a búzával!

Egészen megújult az aratás hírére. Milyen régen volt, mikor aratást látott!... Aratni! Istenem, milyen édes ez a szó!...

Az egyházfi ügyet se vetett a pap hangulatára. Ott hadd gyermekeskedjék! Megígérte, hogy aratókról gondoskodik. A tiszteletes úr azonban jókor reggel legyen készen, mert már hajnalosan indulnak.

Boldog volt egész este. A felesége vele örült. Ő is mindenképpen ki akart menni a mezőre. Alig tudta lebeszélni róla az ura, ki alig várta, hogy világosodjék. Izgatottságában jóformán aludni se tudott.

Mihelyt pitymallott, az aratók már ott is voltak.

2

Négy asszony és két férfi.

Vállukon a kígyófogú sarló belemar a rossz gúnyákba. Jani János a nyakán átveti a púposra tömött szürke condratarisznyát, kézbe veszi a csicses köröndi korsót és azt mondja:

– Mehetünk!

A pap is azt mondja:

– Indulhatunk!

A magas üstökű székely házak még előrehajolva bóbiskolnak. Olyan szűk az utca, hogy majdnem összekoccantják a homlokukat. A köd még fehéren fekszik a tetőkön és hűvös harmat hull az ember arcába. Fejüket azonban még nyomja a fáradt álom és csak a testük mozog a tegnapi fáradtságtól zsibongva, a lelkűk még alszik.

A falu utolsó házain túl tompa aranyfény dereng. Láng nélküli, megfagyott tűztenger. Az a búzahatár. Mögötte a hegyek úgy magaslanak, mintha vad pásztorok aranynyájat hajtanának be a faluba.

A pap és az aratók önkénytelen megtorpannak a nagyfejű, fáradt kalászok előtt és megemelik fövegüket. A feketelábú asszonyok áhítatosan imára kulcsolják kezüket, majd némán lehányják magukról a réklit, szoknyát, fölösleges ruhát a vackorfa alatt. Egy szál ingben, pendelyben hirtelen kiegyenesednek, szemükben tűz villan, mellük kifeszül, a barna testek megkeményednek, térdükre rávetődik az érett búza fénye, sarlós kezük pár tétova próbavágást tesz a levegőben, nesztelenül felfejlődnek a sárga tábla mellett és hirtelen nekidőlnek a kalászrengetegnek. Markukban ropogni kezd a szár.

– Végre, hogy ezt is megérhettük! – sóhajt a pap elégedetten. Minden arc derült, mert nagy az áldás. Idejét se tudják, hogy ilyen gyönyörű gabona lett volna a határon. Szálas embernek is mellig ér a búza. Termett, tiszta és súlyos. Araszos a kalász, nyolcsoros, emeletes palota mindenik. Minden Krisztus-színű szem telten dől ki finom pehelyablakán és a szár átlátszó, mint az üveg, makulátlan, széptérdű szűz mindenik. Szeretné az ember külön megcsókolni mindeniket.

A nap is dereng. Az is siet, hogy még egyszer lássa gyermekeit, mielőtt végleg lehanyatlanának.

– Nagy meleg lesz! – mondják az aratók és tűnődve nézik az erdők fölé reszkető sugarakat, a gyorsan tisztuló kék eget, a magasan cikázó fecskék kis testének fekete-fehér villanását. Áldás és béke lepi meg a szívüket, A munka azonban sürgős. Az aratók mohón markolnak bele újra a búzaszárba, hogy minél többet fogjanak össze, mert annál több szár belőle az övék. Részibe aratnak.

– Egy napig sem szabadott volna várni ezzel a búzával! – szólnak hátra a papjuknak, mikor felegyenesednek pillanatra, hogy a kévéknek kötelet csavarjanak a friss, szálas szárból.

Hát az igaz, hogy el van találva az aratás. Zsengéjiben lehet vágni az áldást, a szem nem pereg, nem gázolódik. Bátran járhat a sarló, nem kell kímélni a markot. Gyűl is a kéve szemlátomást. A pap is odaállott Jani János mellé kötözni.

– Na hadd lám, mit tud? – csúfolódik Jani János, mert a kévekötésnek módja van. Erő, ügyesség, gyakorlat kell hozzá, hogy ne legyen laza, ne oldódjék könnyen a kéve és bírja a villát. No de nincs baj. Á pap is meg tudja úgy derékban facsarintani, mint Jani János és büttel felüti a földön, hogy száradjanak, mielőtt keresztekbe raknák, és a telt kalászok a kezükre gyengülnek, mintha kezet csókolnának. Nincs az a szép, barna leány a világon, aki szebb lenne, mint ezek a kévék. Az ember szeretné megölelni őket.

Pillanatonként haladnak el mellettük az aratók.

– Aratnak, aratnak? – köszönnek oda, pár szót váltanak és mosolyogva haladnak tova. Minden épkézláb ember kinn van a mezón. Jeles napok ezek. A kenyér útban van hazafelé. Illendően fogadni kell. A sok arató a sarlóval elmetszi a lábát, hogy el ne távozzék.

Boldog napok ezek!

Egyszerre mindent elfelednek a kalásztenger áldásában: a sok bajt, szomorúságot, szenvedéseket, a küszködést, gyűlölködést, haragot, átkot, az élet ezer kínzását és új erővel, új bizalommal telnek meg. A mező piros lángot vet szemeik előtt, és a kábult agyakban dalol a vér. Nem látnak, nem hallanak az aratók, elborítja őket a fejükre omló sok drága búzakalász, melynek lába közül kedvesen tekint ki a szarkaláb, Szűzmária reggeli papucsa és a kék búzavirág. Bódító, napfénytől melegített illatok kavarognak a szárak erdeje közt, amiktől fényesre gyúlnak az arcok és a végtelenbe vágyik a szomjas lélek. A legsötétebb ember is túlárad valami túlvilági szenvedélytől, mintha angyalokkal csókolódznék és önmagában megdicséri az Istent, mert mégis jó volt a világot megteremteni. Hát csak daloljatok, angyalok! Most az ideje!

Az aratók háta megett szekér nyikorog. Felnéznek és pillanatra megdermed a munka. Mindenki rácsudálkozik. Hát hogyne, az Isten szerelmiért! A halálos beteg Zólya Palit szekéren hozza a felesége.

– Te tán megbolondultál, Lidi? – bámul rajta mindenki.

Lidi azonban nem szól, csak szomorúan integeti maga után a tehénkéket.

A szekéren szénaágyon, hímzett fejű párnák között, piros cserge alatt viaszfehéren fekszik Pali. Ami kicsi lélek maradt benne, azt is mindjárt kirázza ezen az oldalas, rossz mezei úton a szekér. Istenkísértés volt elindítani. A tagúton be is fordulnak. Tőszomszédosok az eklézsia földjével.

– Kutya legyek, ha nem ide jönnek! – kiáltja oda a többinek Jani János.

Lidi a pap előtt megállítja a teheneket s tisztességesen megkérdi:

– Megengedi-e a tiszteletes úr, hogy a körtövefa alatt megállják a szekérrel? hogy a szegény uram árnyékban legyen?...

– Hogyne, hogyne! – csóválja a pap a fejét rosszallólag, s mindjárt meg is feddi a menyecskét, hogy az ura ne hallja: – Ugyanbizony hogyan tudta ezt a nagybeteget ide kidöcögtetni?

– Semmiletteképpen nem akart otthon maradni! – mentegetődzik szemlesütve a menyecske. – Még egyszer az életben látni akarta az aratást...”Osztán legyen, ami lesz!” – azt mondta.

– Azt mondta?

– Azt!

Hát erre nincs mit szólani, olyan nagy dolog az. Az aratók is egymásra néznek és megértik egymást beszéd nélkül is. Elgondolkodva újra nekidőlnek a sárga búzafalnak és a mezőn hosszú rajvonalban újra végigvonaglik a levágott búza halálos remegése.

Az asszony párnákkal megtámasztja a beteg hátát a szekéren, hogy jobban lásson. A teheneket Jani János azalatt elrendezi a patakparton a bokrok közt, hogy a legyek ne kínozzák.

Mindenki belefeledkezik a munkába. Az aratók szaporán dolgoznak s ma tréfálnak is, hogy a pap nem győzi utánok a kévekötést.

– Tán csont van a hasában, tiszteletes úr?... Hadd el, te – vág oda a másik asszony. – Szép holdvilág lesz, s ami elmarad, szép leptiben felkötözi!

Bizony az effélivel meghajtják az embert. A nagy igyekezetben a pap meg is feledkezik Zólya Paliról. Csak úgy frustok felé látja, hogy Lidi is szép pászmát aratott. Az ura nézi. Eszre sem veszi, mikor az aratók a vackorfa alatt letelepszenek, hogy faljanak valamit. Jani János meg is szólítja a beteget, de nem hallja. A pap int neki, hogy ne zavarja. A beteg székely szemei elrévedeznek a búzamező fölött. Legyek szállják az arcát, észre sem veszi. Már nem is a testével, a lelkével él. Csak sejteni lehet, hogy mi megy végbe benne. Lefogyott arcán indulatok cikáznak át. Fenséges erő ül a megtört szemekben, és a piros cserge fölött merev ökleit szorítja. A lelkével arat ő is, kévét kötöz és keresztekbe rakja. Belső feszültsége nem fog engedni, míg az utolsó búzaszál is le nem dől. Ő most újra „gazda”, kinek keze nyomát megáldotta Isten és büszkén számlálja, hogyan fog ereszteni a búza. Lefogadom akárkivel, hogy megadja a tizenkét mázsát... Ezt csinálja utánam valaki... Ilyen még nem volt ezen a határon! Az onokái is emlegetni fogják! De lehet is!... Különben mit mondjunk? Meg is adta a módját. Nem sajnált el semmit a földtől...

Az ölében, a csergén marék búzaszem. Két kalászból dörzsölte ki az asszony, hogy az ura lássa... Két kalászból!... Egész marok búzát!... De milyen búzát!... Te Jóisten, milyen búzát!... Há ezért érdemes volt kínlódni. Ne búsulj, Lidi! Most már nincs semmi baj!... Az adót is kifutja, az interest is, pénzt is csinálhatsz belőle, s az asztalt sem kell megszűkíteni... Mégis nagy az Isten, de ez a föld sem kutya!...

Világok változnak az arcán. Most aggódva felpillant az égre. Rekkenő a meleg. Csak jég ne legyen! Eső se kellene addig, amíg haza nem takarítjuk ezt a szép áldást. Kár volna, hogy kötés legyen ez a gyönyörű búza...

Megint kiderül az arca. A fecskék magasan cikáznak. Nincs baj! Akkor nincs baj! Kitart a jó idő... De te azért csak igyekezzél, Lidi!...

Fogjunk hozzá mi is! Ne töltsük a drága időt hiába!...

Dél felé már szakad a verejték az aratókról és a forró napon vörössé válik minden szemeik előtt. Szájuk kiszárad, testük összetörtén végzi tovább a munka ritmusát. A búzamező zeng, a sarló harsog, a kévék szaporodnak.

Aratnak.

Nem látnak, nem hallanak, aratnak...

Senki sem veszi észre, mikor Zólya Pali a szekérben hátrahanyatlik.

– Te csak forgódj, Lidi! – motyogja maga elé, mikor a sárga búzamező vele együtt emelkedni kezd a magasságokba... – Forgódj, Lidi, velem ne törődj.

Forgódj... Lidi...

Az asszony fojtott sikoltással fut oda a szekérhez, de boldogan kiegyenesedik. Az ura édesdeden alszik.

– Hála légyen az Istennek – újságolja az odasiető papnak. – Megfordult a betegsége!...

A búzamező tovább hullámzik a belemarkoló ezer kéztől. A nap szikrázik az égen... Az asszonyok fekete lába megfeszül, ahogy kábultan magukhoz ölelik az áldást...

A pap maga is teljesen belesodródott az emberek örömébe. Velük együtt bizakodott a szép termésben s velük együtt leste az eget. Soha szebben meg nem nyilatkozott ember előtt, hogy miben van a nép megingathatatlan ereje. A drága fekete föld, komor édesanyánk most fizet nekünk. A sok millió búzaszál az ő idegszálai, melyekkel magához kötöz és hozzá lényegülünk általuk. Az ő vére lüktet bennük és nem védjük meg a szülőföldet, hanem a szülőföld védelmez bennünket. Ami rajta, fölötte történik, minden egyéb elmúló és ideiglenes...

Ő sem, senki sem sejtette, hogy mikor legjobban bíznak a búzában, akkor veszi el az Isten.

A cséplőgép már a falu végén dolgozott azoknak a szegényeknek, kiknek minden szem gabonájuk elfogyott és az elöljáróság megengedje, hogy egy-egy szekerecskével hazakaphassanak az újból, mielőtt a hordást felszabadítanák.

Mikor senki semmit sem sejtett, máról holnapra pusztította el a vihar az áldást s szinte ott veszett Gábor Gyuri is feleségestül. Semmi jobban nem mutatta meg a papnak, hogy milyen a szegény székelynek még a szerencséje is. Volt mit töprengeni rajta.

Reggel még az úton találkozott velük, mikor két tehénkével kimentek búzát hozni a Kövesbércre, az erdő alá. Csúf, meredek, szakadékos útja van, ahonnan valóságos istenkísértés rakott szekérrel leereszkedni, de Gyuriéknak eszébe sem jutott az útra gondolni. A szép termés járt az ő eszükben is.

Komótosan, játszva, az egész világról elfeledkezve dolgoztak egész délelőtt. Ebéd után hozzáfogtak a szekerrakáshoz.

Óvatosan, a súlyában gyönyörködve adogatta fel az asszonynak Gyuri a kévéket, ki a szekeret rakta. Nem siettek, mert az asszony nagyon van, s egy hónapon belül várják a gyermeket.

Ilyen állapotban kímélni kell az asszonyt. Otthon azonban mégsem hagyhatta, mert akkor ki segítene a szekérrakásnál. Különben az asszony maga se igen maradt volna. Gyuri szépleptiben alulról igazítja, hogy hová tegye a kévéket. Ügyelni kell az ilyen úton a szekérrakásra, hogy az ember kárré ne valljon gabonát, marhát, szekeret. Elég, ha egy bogár hátán átzökken a szekér, mindjárt feldől.

Némán, mosolyogva dolgoznak.

Jóformán észre sem vették, hogy – ki tudja, honnan – nehéz felhők orozkodtak a fejük fölé.

A szél is hirtelen előkerekedett. Csak akkor pillant fel Gyuri aggódva az égre, mikor hirtelen a nap eltűnik, mintha lelopták volna az égről, vagy fekete kendőt vetettek volna az arcára.

– Nagy üdő készül! – riad fel az asszony is és pillanatra belemered ő is az egekbe. – Siessünk!

– Hátha elhúzódik! – morogja az ember nyugtalanul, de tudja, hogy nem húzódik el és magában, hogy az asszony észre se vegye – már haragszik az Istenre. Keményen megmarkolja a villát, mert egyszerre hideg szél fütyül bele kitátott szájába és a felemelt kévét ki akarja tépni a kezéből. Az izzadt ing az asszonyra tapad és elődomborodik két szép kemény melle. A piros szoknya csattog rajta, mint a zászló és körülcsavarja lábait. Nincs idő azonban effélében gyönyörködni, mert az idő nem tréfál. Az erdő fái már nyugtalanok és millió falevél erőlködve tépi szárát, hogy elrepüljön. A törzsek nyikorogva hajladoznak és az alsó ágak időnként súlyosan megütik a földet. Csak a két tehén kérődzik nyugodtan, rendületlen.

A havasi vihar gyors és rettenetes. Nem ád időt az embernek. Úgy zúdul rá mindenre, mint a veszedelem, teljes erővel és teljes haraggal, fekete éjszakába borítva eget, földet és aki meg akar maradni, annak meg kell küzdenie vele.

Gyuri megküzdött vele.

Az ő arca is éppen úgy setétedett, feketedett, mint az ég.

Düh, harag, keserűség pusztította és lassan-lassan vetkőzött ki emberi mivoltából. Eleinte türtőztette magát.

– Hátha elhúzódik!... Hátha nem lesz semmi!... Hátha megmenthetem a gabonát! – áltatta magát és teljes erejével, minden porcikájával nekifeszült a munkának. Emelte a kévéket a magasba a szélben tántorogva és a kitörni készülő vihar lármájában az asszonynak felkiáltozva a szekérre: – Siess, Kalári! Ne félj, Kalári!

Az asszony arcát belepte a félelem. A szélben ingó szekér tetején szédülve küzdött ő is teljes erejéből. Lábai megfeszültek, karjai elernyedtek, lihegett és sietett lüktető, remegő szívvel, rogyadozva, tántorogva, sápadtan.

Az ura a földön birkózott az Isten haragvó viharangyalával.

Olyan volt, mintha nagy fekete madarat tepert volna le a földre, melynek szárnyai görcsösen vonaglanak a talpa alatt és kétágú, fényes vasvillát ütött volna teljes erejéből a madár mellébe, hogy többé fel ne repülhessen. Így szorította a búzakeresztet a földre.

Mind a ketten magával a természettel harcoltak és ennél a harcnál nincs kegyelem, nincs pillanatra se enyhülés. Szájuk félig tátva, szemük fehéren, rémülten világol bele a vihar sötétségébe, erejük utolsó maradékát emésztik elszürkült arccal és felzavart lélekkel, amely mindenre kész, mint a gyilkosoké.

Az iram nem szűnik.

– Gyorsan a kötőrudat! – ordít saját magának az ember és ugrik a szekérkötő rúd után, mely dermedten nyúlik el a földön.

– Hamar! – nyújtja fel az asszonynak és hurkot vet a végére.

Nehéz az út, erősen kell kötni. Mindketten lihegnek, ahogy teljes súlyukkal rávetik magukat a rúdra, hogy leszorítsák a gabonát és ropog a szekér, ahogy az általvetett kötéllel, rajta csüngve, a viharban a végén táncolva, vörösre erőlködött arccal húzzák.

Végre sikerül. Diadalmas öröm fut át az arcukon. Hogyne! Meg van mentve a szép gabona, a kenyér, az erő, a jövő!

Gyuri feltájékozódik az égre.

– Nem lesz eső! – azt mondja. – A szél elviszi. Jó volna indulni!

Jó volna indulni, mert ha az út felázik, napokig se tudnak leereszkedni rajta. Szekér, marha, minden összetörik. Pillanat alatt megköti a kereket. Nem is kell eloldani az aljig, mert mindenütt hátborzongató a meredek.

– Nesze! – nyomja a vasvillát az asszony kezébe, hogy az a szekeret útközben tartsa, nehogy feldőljenek. Rongyos kurtiját feldobja a szekér tetejére és a tehenek fejéhez ugrik, hogy azokat vezesse.

– Csá, hóidé! – bődül rájuk – izgatottan és a két szelíd állat előrenyújtott nyakkal megfeszül. A szekér megindul a sötét viharban, melynek forrongásában szédül, inog, mozog minden: hegyek, fák, mező, egek és az egész világ. Istenkísértés ilyenkor egy lépést is tenni, de muszáj menteni a gabonát, mert az a kenyér, az erő, az élet.

– Vi-igyázz! – ordít hátra az asszonynak Gyuri, mert mély szakadék következik, csúf, rettentő földseb, mintha az egekbe mászó ördög körmölte volna magának az egész utat. Az asszony a szekér oldalába vágja a villát és tartja félig összeroskadva a feléje dűlő szekeret. Gyuri maga a marhák feje közé keveredve, ropogó két markával fényes szarvukat szorítva igyekszik visszahúzni, hogy jobban tartsanak és a rohanó, hatalmas szekér el ne gázolja mindenestől. A járom ropog, az állatok szuszognak, Gyuri félig összezúzódva, előre meresztett lábakkal rekedten hógat és olyan erővel tartja maga is a rudat, hogy majdnem kibuggyan a száján a vér, de muszáj, mert minden pillanat veszedelem és halál.

Csak leérjenek. Aki látná, nem hinné, hogy sikerüljön. Gyuri se lát, se hall. Az állatok rémült szemei is elvérmesednek az erőlködéstől és tompa bőgés szorul ki kínlódó testükből. A férfi ököllel véresre veri az orrukat, hogy visszatartsa és le ne rogyjanak, mert ha csak egyik tehénke is térdre esik, nincsen e világon több mentség. Az élet, halál szörnyű birkózása ez. A férfi erején túli erőlködésben eltorzulva fekete káromkodások összetört szavait sziszegi, az asszony a már-már rároskadó szénásszekér alatt küzd imádkozva, gyorsan hadarva:

– Énistenemsegítsmeg! Énistenemsegítsmeg!

Sikerül. A kaptatónak vége.

– Hó! – nyögi Gyuri, de a tehénkék maguktól is megállanak, hogy egyet szusszanjanak. Két oldaluk lüktet, testük borzong, nyelvük kilóg és maga a férfi is erőtlenül csüng a szarvukon, hogy a túlerőltetés vörös, múló eszméletlenségét túlélje, agyának fekete elborulása kitisztuljon. Csak azután veszi észre, hogy az asszony ott rogyott le, ahol megállottak. Annyi ereje sem maradt, hogy a villát kihúzza a szekér oldalából. Erőtlenül hullott le a nyeléről. Gyuri látja, de még nem bír szólani.

Akar, de nem bír. Percekbe telik, míg elfulladása annyira szűnik, hogy megkérdezheti:

– Veled mi van, Kalári?

– Rosszul vagyok – pihegi feketén az asszony. – Az aljamat nem érzem. Nincs semmi erő a lábaimban!...

– Mi az Isten! – döbben meg Gyuri. – Ez nagy baj! Most mi a fenét csináljunk!... Nyugodd ki magad, hátha megjössz! Szótlanul várnak tovább. Az ember aggódva lesi az eget. Már csepereg az eső. A szél szűnik. Mindjárt olyan zápor, istenítélet lesz, amilyen nem volt a világon. Minden harag egyszerre zúdul le az égből. A láthatáron nem szűnik a villámlás és szüntelen a bömbölő, földetrázó dörgés. Menni, menekülni kéne. Itt pusztul a drága gabona. A férfinak minden porcikája nyugtalan és alig bír magán uralkodni, mikor megkérdezi a tehetetlen asszonytól, kinek gyermek van a szíve alatt:

– Még nem jöttél magadhoz... A Krisztus!... – káromkodik rá, mert fejük fölött már a veszedelem. – Erőltesd meg magadat!

– Nem tudok mozdulni! – nyögi remegve a menyecske. – A gyermek!...

A férfi már arra gondolt, hogy ostorral veri fel a földről, de visszarántotta öklét.

– A gyermek!... jutott most neki is eszébe, s ettől pillanatra megszédült. – De a gabona, a drága gabona! – lobbant ismét az agyába és felugrott mintha tüzes ösztökével megérintették volna.

– Mégis mennünk kell!...

De mit csináljon az asszonnyal? Itt nem hagyhatja! Rettentő dörgés robban szét a feje fölött, ami teljesen megvadítja. Kirántja a szekér oldalába ütött vasvillát és a magasba rázva, tehetetlenségében azzal fenyegeti meg az eget, mert a búza, a drága búza...

– Hej, leszúrlak!...

Az asszony rémülten reszket a vad cselekedettől és moccanni sem mer, mikor az ura felmarkolja a földről és feldobja a megrakott szekér tetejére.

– Fogózzál meg a rúdban, hogy le ne essél! kiáltja fel az asszonynak és újra megragadja a tehenek szarvát.

– Csá, Rendes, Bimbó!

És újból megkezdődik a küzdelem, mert a búza, a drága búza...

– Vájjon mi van az asszonnyal? – villan át az eszén, de nincs ideje hátra nézni, mert új kaptató közeledik, szűk, meredek, szinte függőleges lejtő és minden erejére, minden idejére szükség van. Csikorgó fogakkal veti rá magát ismét a tehenek fejére és nyálas, nedves orrlikaikba szorított ujjakkal tartja vissza őket, hogy a három test pusztulásig feszitett ereje győzedelmeskedj ék.

Küzdelem, csikorgás, nyögés, vér és rémült állatbőgés vegyül a vihar tombolásába, amely rengeti a világot és az erdő fáit döntve, recsegve, a villámokkal sűrűn telehintett egek mélyében dübörögve egyszerre zúdult rájok. A halálrakínzott asszony a szekéren át fúrja karjait a rúd alatt és görcsösen öleli, hogy a vihar le ne sodorja. Feje minden mozdulatra a rúdhoz verődik és csak az tartja eszméleten, hogy egyszerre szörnyű, hasogató kínok, görcsök lepik meg és éppen csak átrémlik rajta:

– Jaj, a gyermek!

A gyermek, ki az anya szívén lépked már. Érzi, tudja...

Érzi, tudja, de nincs ereje urának lekiáltani. Nem is hallaná meg, mert a vihar tombol, az ő ura pedig szétszakadt inge alól kivöröslő barna testtel, ziláltan, a szélben lobogó hajjal ott töri magát a tehenek előtt, hogy a végpusztulásból kimenekedjenek. Szinte fájnak a szemei, úgy meregeti előre, de hosszú, kivárhatatlanul hosszú a meredek lejtő és ő csak egyedül van. Maga is már-már öntudatlan a nagy erőlködéstől, de mindegy!... Le kell jutniok mert a gabona, a drága búza!...

Hó!... Hó!... Hó!... Lassan!... Hó!... Az Isten!... Hó...

Nem is sejti, hogy mi történik a szekéren. Nem is tudja, hogy a folytonos villámok világánál, égszakadás, földindulás közben fia születik, mialatt ő menti a búzát, a kenyeret, az erőt, az életet.

Csak ezt az utolsó kaptatót épen megússzák, aztán több baj nincs is A többi rendes út. Csak most megmeneküljenek!

Éles sikoltás tör fel az asszonyból, a gyermek világbalépésének bejelentő szava.

– Ne félj!... Mindjárt vége a rossz útnak! – ordítja az ura anélkül, hogy visszanézne és az utolsó, rettentő útszakaszra még egyszer összegyűjti maradék erejét. Vagy beleszakad ő maga is marhástól, vagy megjárják ezt az utat is!... Ilyen minden életút. Nem lehet sem megállani rajta, sem letérni róla.

Tehát neki! Vágjunk neki!

Az eső esik, mintha kártyából öntenék, a sár pillanatok alatt felfakad, ezerszer veszedelmesebb rajta minden lépés, de nincs, nem lehet megállás!

– Nohát, Rendes, Bimbó!...

Néhány pillanatra elsötétedik minden. Ember, állat küzdelme már az öntudat határán túl zajlik le. Nem lehet tudni, hogyan történt, mint jutottak le az aljba... De leérkeztek. Az egyik tehén térdre rogy, az ember lehull a szarváról, mint egy rongy.

Az eső esik, mintha kártyából öntenék. A szekér tetején nem mozdul semmi. Ember, állat percekig néma marad. Majd az ember felemeli a földről a fejét. Arca, ruhája sáros. Fekete, fáradt kezével önkéntelen végigtörli és eszébe jut a búza.

A búza, a drága búza!...

– Nem lehet tovább menni! – motyogja. – Meg kell várni, míg eláll az eső.

Most már, hogy túl van a veszedelmen, szelíd, csendes. A marhák is megnyugodtak. Szomorúan állanak és az eső lecsurog a hátukon.

Gyuri némán int nekik a karjával és elfordítja, beviszi a fák alá a szekeret. Ott mégsem éri úgy az eső. Ne ázzék át a búza, a drága búza... Ami vizes lett, azt otthon megszárítja... Nincs semmi baj! Félénken, maga is borzadva bámul vissza a megtett útra és a fejét csóválja. Most lehiggadva maga is csodálkozik, hogyan mertek nekivágni, hiszen kész halál rajta minden lépés... Csak az Isten segítette!... Nincs semmi baj!

– Leszállhatsz, Kalári! – szól fel kedvesen az asszonynak. – Túl vagyunk a nehezin!

Még el is kacagja magát, hogy sikerült a pokol útján kifogni és csak azután jut az eszébe, hogy az asszony nem szólt, nem válaszolt.

– Veled mi van? – nyugtalankodik a tehenekkel bíbelődve.

(Kifogja a járomból, hogy egy kicsit leheveredhessenek). Fel is pillant a szekérre, de nem sok látszik az asszonyból.

– Jövök, s lesegítlek – bíztatja, s nyugalmasan visszadugja a járompálcát a helyére. – Jere, no! – lép a szekérhez. – Szökjél, no! – nyújtja tréfálva a karját előre. – Szökjél egy édeset!

Halk jaj a válasz.

A férfi elsötétül.

– Mi történt az asszonnyal? Csak nincs valami baja?...

Pillanat alatt fellendül a szekér tetejére és rémülten rámered a képre.

A szénán véres foltok, az asszony halálsápadt, elernyedt, nagybeteg, alig bír mozdulni félig meztelen; de rongyaiba takargatva dédelget valamit és alig érti meg a fölébe hajló férfi.

– Fiú!

Ugyanakkor hatalmas villámlás hasad végig az égen. Olyant csattant utána, mintha ég-föld kettéhasadt volna, de mindjárt egy árnyalattal világosodni kezd az ég.

Az ember erőtlenül rogy rá övéire.

– Fiú! – pihegi és felesége arcát simogatja fekete, repedt ujjaival...

3

A mező bizony tönkre ment.

Amerre Gábor Gyuriék elhaladtak a szekérrel, mindenütt összetört, szétszórt kévék hevertek. A vihar szétdúlta a búzakereszteket és mint a pelyhet röpítette a magasba a kévéket, melyek ziláltan hevertek a földön szanaszét. A kalászok letöredeztek, az érett mag kipergett belőlük, a hegyek oldalán lerohanó víz beiszapolta őket. A gyönyörű termés semmivé lett.

Remegve, leverten haladt át köztük Gyuri a szekérrel és sápadtan morogta maga elé:

– Vége a kenyerünknek!...

Fel se mert nézni a szekér tetejére, csak bandukolt a ragadós sárban a tehenek előtt.

– Vége a kenyerünknek!...

A falu végén már rémült emberek jöttek szembe, hogy lássák a vihar pusztítását.

– Mehettek! – ordítja szembe velük Gyuri. – Vége mindennek!...

A férfiak káromkodva, az asszonyok sírva szedik össze a sáros, üres búzakévéket. Egy esztendei nehéz munkájok, kínlódásuk hiába való volt.

Gyuri már nem is igen törődik sem az asszonnyal, sem a gyermekkel, megy szomorúan a csapzott tehenek előtt. A csapás teljesen levette a lábáról. A faluban minden kapun bekiáltja a szomorú hírt.

Csak akkor riad meg, mikor a papilak előtt az asszony leszól félénken a szekérről:

– Állítsa meg, Gyuri, a szekeret!... Úgy nézem, hogy meg kéne keresztelni a gyermeket... Igenigengyengének látom... Isten őrözzön, hogy kereszteletlenül haljon meg!

Gyuri egykedvűen vágja orrba a tehenet:

– Hó!... Hé, tiszteletes úr! Itthon van-e?

Már örülni sem tudnak, mikor a keresztelés után a pap megvigasztalja:

– Ne féljenek semmitől! Olyan erős ez a fiú, mint a bika és szép, mint egy csőtörőbúza. Nem lesz ennek soha semmi baja!

Rá sem ér csodálkozni a gyermek különös születésén és csak sejti a végzet különös útjait, melynek szele most megcsapta a lelkét; maga is remegve szalad ki a mezőre, hogy nagy bajában népével legyen. Tudja, érzi ugyan, hogy erőtlen, kicsi gyermek ő ilyen nagy bajban a vigasztaláshoz, de pap, kinek ilyenkor népe közt a helye.

A kétségbeesett emberek jóformán számba se veszik, sötéten vetnek oda válaszul egy-egy keserű szót és éppen csak megtűrik, hogy köztük lábatlankodjék. Csak az asszonyok barátságosak, kiknek jólesik minden vigasztaló szó. Azon is törte a fejét, hogyan lehetne segíteni a népen, de minden tervét fel kellett adnia. Elé se merte hozni az embereknek. Mégis mindennap köztük volt. Hol a kévéket segítette szárasztani, hol nézte a szekerek rakodását és közben megkockáztatott egy-egy szót:

– Valami marad mégis! Ezeket a kalongyákat megkímélte a vihar!

– Ganyé lett az egészből, tiszteletes úr! – válaszolt zordul az ember.

Szalmának sem való az egész termés, látni lehetett rajta, de azért ott sem hagyhatták. Nyögve emelték a vizes kévéket, hogy betakarítsák, mert az idő sehogy sem akart feltérni. Ha egyik órában el is állott, a másikban újra szemerkélt az eső. Összezsugorodtak és megfeketedtek a kévék és ha egy kicsi nap érte, füstölt az egész mező. A sötét, vigasztalan világba belebúgott a cséplőgép. Erőltették a cséplést, hogy legalább ami kicsi megmaradt, azt mentsék. Pár nap alatt – ha így tart az idő – kicsirázik a szem, kőtes lesz az a néhány szem is, ami megmaradt. A szél még valamit segített rajtuk. Annyira, amennyire leszikkasztotta a vizet a szalmáról, de a mag duzzadtan ült ki a kalászból. Úgy, ahogy volt, nyomták bele a gépbe.

– Biza nem így volt máskor! – magyarázták a papnak, ki nap-nap után ott ténfergett a gépnél.

Máskor itt a búzaasztagok mint különös aranypaloták emelkedtek két sorban, tövükben hatalmas ökrök fehérlettek a darabos, egészvágás szekerek előtt s az emberek kezében fénylett a feltartott kétágú vasvilla, mintha a nap tüzébe tartanák bele a kévéket, hogy megmutassák az Öregistennek, ki azt mondja rá: – ”Ez az én testem!” – Úgy is vagyon. Így lett belőle emberi test, az emberi testből föld, a földből pedig otthon.

Régen dal járta ilyenkor, de ma gondütöttek és némák a székelyek. Olyanok a szekerek tetején, mint a torkonfogott virág. Azt várnád, hogy kiterjesztett karjaikkal felröppenjenek a magasba az erő és szépség mámorában, de ők csak szomorúak és megtört lelkűek. Ők már nem urai, hanem csak szolgái a kenyérnek. Ma már nincsen szárnya a búzaszemnek, hogy repülő drágakőként házról házra szálljon és áldásával betöltsön mindeneket. Ma vértől szennyes, fakó, meggyalázott, töpörödött, halálszagú áru, mely pár nappal megnyújtja ezt a nyomorult életet...

Az emberek tehát csépelnek.

Csépelnek, de hiába fújják le a magról a pelyvaszemfedőt, bizony csak halottat szült a kalász. Hiába ejtegetik egyik markukból a másikba, bizony erőtlenné vált és ha majd kiszórják a földekre, bizony csak koporsómagot vetnek. Nem volna csoda a csoda, ha fekete szárat hajtana...

Csépelnek, de bajokat búg a gép, mikor töri a sáros, mocskos, üres kalászok testét. Idegen, áruló, lelketlen jószág ez a masina is, amely fulladozva kormot köpik és büdös olajat csepeg.

Az idén feketék lesznek a szájak a kenyértől...

Másnap megtörtént a nagy szerencsétlenség. A cséplőgép darabokra tépett egy kéveadogató leányt, Dénes Rózát, a Dénes Mihály egyetlen leányát.

Előre lehetett látni, hogy valami baj lesz. Azzal a vizes gabonával hiába erőlködtek. Minden percben elfullasztotta a gépet, folyton piszkálni kellett s egy ilyen alkalommal rántotta be a dob a leányt. Mire leránthatták a szíjat a kerékről, már halott volt.