Borítószöveg

A Koppenhága-trilógiát 2021-ben a The New York Times az év legjobb könyvei közé sorolta.

Tove Ditlevsen írásai reneszánszukat élik. Koppenhága-trilógia című memoárjában, amely az 1960-as és 70-es évek fordulóján látott napvilágot, fájdalmas őszinteséggel tárja az olvasó elé legszemélyesebb élményeit, élete legintimebb történéseit. Mesél koppenhágai gyerekkoráról, fiatalságáról, íróvá válásáról, házasságairól és függőségéről. A trilógia harmadik kötete, a Függés a női lélek belső világába kalauzol el, kendőzetlen nyerseséggel beszél a női-férfi kapcsolatok útvesztőjéről, a kábítószer-függőségről és a leszokás felé vezető út pokláról.

„Ha fölemelem a fejem, fáj a nyakam, de ha leteszem a párnára, megindulnak felém a falak, egyre közelebb jönnek, és elfogy a levegő a kis szobában. Ha leteszem a fejem, állatok nyüzsögnek a takarómon, apró, undorító, csótányszerű bogarak ezrével, a testemen mászkálnak, bekúsznak az orromba, a számba, a fülembe. Ugyanez történik, ha egy pillanatra becsukom a szemem, az állatkák ellepnek, nem lehet megállítani őket. Sikítani akarok, de nem tudom kinyitni a szám. Különben is, lassan kénytelen vagyok belátni, hogy nincs értelme sikítani. Senki sem reagál, senki sem jön oda hozzám.”

„Annyi fölösleges szenvedést okoztam neki, és soha nem fogja megérteni, hogy miért.”

Tove Ditlevsen (1917-1976) a 20. századi dán irodalom legeredetibb női hangja. Koppenhága munkásnegyedében, Vesterbróban nőtt fel, első költeményeit 12 évesen írta. Hosszú alkotói pályafutása során több mint harminc verseskötetet, regényt, novellát, gyerekkönyvet és memoárt írt, amelyek középpontjában a szorongás, a traumák és a lelki vívódások állnak. Írásaiban elmosódnak a határok önéletrajz és fikció között, megelőzve ezzel az autofikció olyan kortárs klasszikusait, mint Rachel Cusk és Karl Ove Knausgard. Műveit mintegy harminc nyelvre lefordították. A Park Kiadónál megjelent Gyerekkor (2023), Ifjúkor (2023)

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tove Ditlevsen: Gift. Københavnertrilogi III

Gyldendal, 2021, Koppenhága

A kötetben szereplő verseket Bogdán Ágnes fordította

Copyright © Tove Ditlevsen & Gyldendal, Copenhagen 1971.

Published by agreement with Gyldendal Group Agency

Hungarian translation © 2023 Kertész Judit

Magyar kiadás © 2024 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Győrfi Judit

Borítófotó © Erik Petersen, AFP via Europress

ISBN 978-963-355-958-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv fordítását a Danish Arts Foundation támogatta

ELSŐ RÉSZ

1

A nappaliban minden zöld, a szőnyeg, a falak, a függönyök, s én mindig ott vagyok, akár egy képen. Minden reggel öt óra tájban ébredek, az ágy szélén ülve írok, begörbítem a lábujjaimat, mert olyan hideg van; május közepén már nem fűtenek. Egymagam alszom a nappaliban, mert Viggo F. régóta egyedül él, és nem tudja megszokni, hogy együtt aludjon valakivel. Nagyon megértem, és ez nekem is jó, mert így nem kell osztoznom senkivel a kora reggeli órákon. Az első regényemet írom, Viggo F. nem is sejti. Úgy gondolom, ha tudná, belejavítana, meg tanácsokat adna, mint azoknak a fiataloknak, akik a Vadbúzába írnak, és ezzel megakasztaná a mondataimat, melyek egész nap a fejemben keringenek. Kézzel írok az olcsó, sárgás papírra, mert ha az ő zajos írógépét használnám, amely olyan régi, hogy a Nemzeti Múzeumban lenne a helye, rögtön felébredne. Az udvarra néző hálószobában alszik, és nyolckor kell fölkeltenem. Ilyenkor morcos képpel kivonul a fürdőszobába a piros szegélyű, fehér hálóingében. Közben kávét főzök kettőnknek, és megvajazok négy szelet fehér kenyeret. Kettőt vastagon kenek meg vajjal, mert úgy szereti. Mindent megteszek, hogy a kedvében járjak, mert nagyon hálás vagyok neki azért, hogy feleségül vett. Kissé visszás ugyan a kapcsolatunk, de kínosan igyekszem nem gondolni erre. Valamiféle érthetetlen okból Viggo F. még soha nem vett a karjába, ami egy kicsit zavar, de épp csak annyira, mintha kavics ment volna a cipőmbe. Zavar, mert azt gondolom, hogy valami baj lehet velem, és hogy így vagy úgy, de nem felelek meg az elvárásainak. Amikor egymással szemben ülünk, és isszuk a kávét, Viggo F. újságot olvas, s ilyenkor nem szólhatok hozzá. Percről percre fogy a bátorságom, lassan, ahogy a homokórában pereg a homok, nem tudom, miért. Bámulom enyhén remegő tokáját, amely ráborul a keménygallérra. Bámulom apró, kecses kezét, amely idegesen össze-összerándul, és parókának tűnő, sűrű, ősz haját. Ránctalan, vörhenyes arcához tulajdonképpen jobban illene a kopasz fej. Amikor végre szóba elegyedünk, apró, semmitmondó dolgokról beszélünk, olyasmiről, hogy mit szeretne vacsorára, vagy hogy mihez kezdjünk az elszakadt sötétítőfüggönnyel. Örülök, amikor valami vidám hírt talál az újságban, mint például nemrég, amikor azt olvasta, hogy újra lehet alkoholt kapni, amit a megszállók egy hete megtiltottak. Örülök, amikor egyetlen fogát kivillantva rám mosolyog, megveregeti a kezem, elköszön, és munkába indul. Nem akar műfogsort, mert azt mondja, hogy az ő családjában a férfiak ötvenhat évesen halnak meg, az már csak három év, kár lenne annyi pénzt kiadni rá. Nem titok, hogy fukar, vagyis az anyám által annyira áhított eltartásom nem nagyon valósul meg. Soha nem kaptam tőle egyetlen ruhadarabot sem, és amikor este látogatóba megyünk valamelyik hírességhez, ő villamosra száll, én pedig biciklin száguldom a jármű mellett, hogy integethessek neki, valahányszor csak óhajtja. A kiadásokról háztartási könyvet kell vezetnem, és amikor megnézi, mindent drágáll. Amikor nem stimmel az elszámolás, beírom, hogy „egyéb”, de ilyenkor mindig háborog, ezért igyekszem, hogy semmilyen kiadás ne kerülje el a figyelmemet. Amiatt is háborog, hogy reggelente takarítónő jár hozzánk, mondván, hogy otthon vagyok, és nem csinálok semmit. De én nem tudok és nem is akarok takarítani, így nincs más választása. Örülök, amikor látom, hogy átvág a zöld gyepen a villamoshoz, amelyik épp a rendőrőrs előtt áll meg. Integetek neki, és mihelyt elfordulok az ablaktól, teljesen megfeledkezem róla, amíg újra fel nem bukkan. Lezuhanyozom, megnézem magam a tükörben, és arra gondolok, hogy még csak húszéves vagyok, de mintha már ősidők óta férjnél lennék. Mintha ezeken a zöld szobákon túl mások számára csupa dobpergés és trombitaszó lenne az élet, miközben fölöttem észrevétlenül és egyformán szállnak el a napok, mint a por.

Miután felöltöztem, Jensennével megbeszélem az ebédet, majd összeállítok egy listát a beszereznivalókról. Jensenné hallgatag, magába forduló és kissé sértődött, mert már nem egyedül van a házban. Ostobaság, motyog magában, az ő korában elvenni egy fiatal lányt. Nem beszél olyan hangosan, hogy válaszolnom kellene, és nem is nagyon figyelek oda arra, hogy mit mond. Egyfolytában a regényemre gondolok, már a címe is megvan, noha azt még nem tudom, hogy miről fog szólni. Csak írok, talán jó lesz, talán nem. A legfontosabb az, hogy amikor írok, boldognak érzem magam, ahogy mindig is. Boldognak érzem magam, és mindent elfelejtek magam körül, amíg barna válltáskámmal el nem indulok vásárolni. Az utcán mindig újra rám tör a reggel sötét hangulata, mert lépten-nyomon szerelmespárokba botlom, kézen fogva andalognak, és elmerülnek egymás tekintetében. Alig bírom elviselni a látványukat. Ráeszmélek, hogy soha nem voltam szerelmes, leszámítva azt a röpke pillanatot két évvel ezelőtt, amikor az Olympiából hazafelé sétáltam Kurttal, aki másnap indult Spanyolországba, a polgárháborúba. Lehet, hogy már meghalt, vagy talán hazajött, és talált magának egy másik lányt. Talán nem is kellett volna hozzámennem Viggo F.-hez, nélküle is boldogulnék a világban. Talán csak azért tettem, mert anyám annyira akarta. A hentesnél belenyomom az ujjam a húsba, hogy ellenőrizzem, porhanyós-e. Erre anyám tanított. És felírom egy kis cetlire, hogy mennyibe kerül, mert mire hazaérek, elfelejtem. Miután végeztem a bevásárlással, és Jensenné is elment, újra megfeledkezem mindenről, mert végre zavartalanul verhetem az írógépet.

Anyám rendszeresen meglátogat, és sokat hülyéskedünk. Pár nappal az esküvőm után kinyitotta a szekrényt, és átnézte Viggo F. ruháit. Vigikének hívja, mert másokhoz hasonlóan képtelen Viggónak szólítani. Nekem se megy könnyen, mert a Viggo névben, hacsak nem gyerekről van szó, van valami idétlen. Anyám a fény felé tartotta az összes zöld ruhadarabot, és talált egy molyrágta öltönyt, amit Viggo már nyilván nem viselhet. Majd Brunné varr nekem ebből valamit, szögezte le. Soha nem lehetett ellentmondani neki, ha kipattant a fejéből egy ötlet, így hát ezúttal sem tanúsítottam ellenállást, hagytam, hadd vigye magával az öltönyt, remélve, hogy Viggo F. nem hiányolja majd. Nem sokkal később meglátogattuk a szüleimet. Ez nem túl gyakran fordul elő, mert olyankor van valami Viggo F. beszédmódjában, amit ki nem állhatok. Hangosan és lassan beszél hozzájuk, mintha értelmi fogyatékos gyerekekhez szólna, és gondosan olyan témákat választ, amelyek szerinte érdekelhetik őket. Szóval elmentünk hozzájuk, és Viggo F. váratlanul oldalba bökött. Vicces, mondta, miközben hüvelyk- és mutatóujjával a bajszát pödörgette. Észrevetted, hogy anyád ruhájának anyaga mennyire emlékeztet az egyik öltönyömre? Arra, amelyik odahaza lóg a szekrényben. Mire anyámmal nevetve kirohantunk a szobából.

Ekkoriban jól kijövök anyámmal, már nem táplálok vele szemben mély és fájdalmas érzéseket. Két évvel fiatalabb, mint a veje, és állandóan arról beszélgetnek, hogy milyen voltam gyerekkoromban. Egyáltalán nem ismerek magamra, amikor anyám a korai éveimről mesél, mintha egy teljesen más gyerekről beszélne. Ha anyám meglátogat, a regényemet gyorsan elzárom a fiókomba Viggo F. íróasztalában, kávét főzök, s amíg megisszuk, jól elbeszélgetünk. Például arról, hogy szerencsére apám állandó munkát kapott az Ørsted Műveknél, vagy Edvin köhögéséről és az anyám belső szerveit érintő riasztó tünetekről, amelyek Rosalia néni halála óta gyötrik. Szerintem anyám még mindig szép és fiatalos. Alacsony és karcsú, az arca szinte ránctalan, akárcsak Viggo F.-é. Dauerolt haja sűrű, mint egy babáé, és mindig a szék szélén ül, egyenes háttal, kezét táskája fogantyúján tartva. Ugyanúgy, ahogy Rosalia néni hajdan, amikor épp csak „beugrott egy pillanatra”, de aztán órákig időzött nálunk. Anyám elmegy, mielőtt Viggo F. hazajön a tűzbiztosító társaságtól, mert ilyenkor általában rosszkedvű, és nem szereti, ha ott talál valakit. Utálja az irodai munkát, és azokat is, akik nap mint nap körülveszik. Azt hiszem, mindenkivel van valami baja, kivéve ha történetesen művész az illető.

Vacsora után átbeszéljük a háztartási költségeket, aztán megkérdezi, hogy haladok A francia forradalommal, ami elvileg az alapműveltségem része kellene hogy legyen, így hát igyekszem mindennap legalább néhány oldalt elolvasni belőle. Miután kiviszem a tányérokat, Viggo F. lefekszik szunyókálni a díványra, én pedig egy pillantást vetek a rendőrőrs előtt álló kék földgömbre, amely üveges fénnyel világítja meg a kihalt teret. Aztán leengedem a redőnyt, leülök, és Carlyle-t olvasok, amíg Viggo F. fel nem ébred és nem kéri a kávéját. Ha nem kell valamelyik hírességhez indulnunk, furcsa csend honol közöttünk. Mintha mindazt, amit mondhatnánk egymásnak, már a házasságkötésünk előtt elmondtuk volna, mintha elhasználtuk volna az összes szót, aminek ki kellett volna tartania a következő huszonöt évben, mert nem hiszem, hogy három év múlva meghal. Egyetlen dolog jár a fejemben, a regényem, s mivel arról nem beszélhetek, nem tudom, mit mondjak. Egy hónappal ezelőtt, közvetlenül a megszállás után, Viggo F. rettenetesen megijedt, mert a fejébe vette, hogy a németek le fogják tartóztatni a koncentrációs táborokról írt cikke miatt, ami a Social-Demokratenben jelent meg. Akkoriban sokat beszélgettünk arról, hogy mi történhet. Este feljöttek hozzánk a barátai, akik hasonló okokból kifolyólag szintén halálra voltak rémülve. Most persze úgy tesznek, mintha már mindannyian elfelejtették volna a veszélyt, élnek, mint hal a vízben. Mindennap attól félek, hogy Viggo F. megkérdezi tőlem, elolvastam-e már az új regénye kéziratát, amelyet a Gyldendal Kiadónak készül elküldeni. Ott hever az íróasztalán, és már beleolvastam, de annyira unalmas, hemzsegnek benne a görcsös, nyakatekert és helytelen mondatok, hogy nem hiszem, valaha is képes leszek végigolvasni. Attól is feszült a légkör kettőnk között, hogy nem szeretem a könyveit. Ezt soha nem mondtam ki, de nem is dicsértem őket. Csupán megjegyeztem, hogy nem értek az irodalomhoz.

Habár az otthon töltött estéink szomorúak és egyhangúak, mégis jobban szeretem őket, mint a híres művészek társaságát. Mert amikor velük vagyok, elfog a félénkség, esetlenül viselkedem, és mintha fűrészporral lenne tele a szám, képtelen vagyok gyorsan és okosan válaszolni a vicces megjegyzésekre. A festményeikről, a kiállításaikról vagy a könyveikről beszélnek, meg felolvassák az új verseiket. Számomra az írás olyan, mint gyerekkoromban volt, titkos és tiltott, szégyellni való dolog, amivel az ember bebújik egy sarokba, amikor senki sem látja. Tőlem is kérdezik, mit írok, mire azt felelem: semmit. Viggo F. a segítségemre siet. Mostanában sokat olvas, mondja. Rettenetesen sokat kell olvasni ahhoz, hogy prózát tudjon írni az ember, márpedig arra készül. Úgy beszél rólam, mintha nem is lennék jelen, és megkönnyebbülök, amikor végre távozni készülünk. A hírességek között Viggo F. teljesen más ember, vidám, magabiztos és szellemes, mint amilyen velem volt eleinte.

Egy este Arne Ungermann illusztrátor otthonában szóba kerül, hogy össze kellene hívni a Vadbúzában publikáló fiatalokat, mert bizonyára nagyon magányosan élnek a városban. Valószínűleg örülnének, ha megismernék egymást. Tove lehetne az egyesület vezetője, javasolja Viggo F., és barátságosan rám mosolyog. Boldoggá tesz a gondolat, mert egyébként csak akkor látok fiatalokat, ha a munkájukkal kimerészkednek hozzánk, és olyankor rám sem mernek nézni, hiszen én vagyok ennek a nagy embernek a felesége. Az öröm hatására hirtelen én is meg merek szólalni. Azt mondom, hogy a neve lehetne, mondjuk, Fiatal Művészek Klubja. Az ötlet általános tetszést vált ki.

Másnap kikeresem a címeket Viggo F. jegyzetfüzetéből, és írok egy hivatalos levelet, amelyben néhány rövid mondatban javaslom, hogy találkozzunk egy bizonyos este. Aztán a leveleket bedobom a rendőrőrs melletti postaládába, és elképzelem, milyen boldogok lesznek, mert azt hiszem, ugyanolyan szegények és magányosak, mint én voltam nemrég, és jéghideg, bérelt szobákban ücsörögnek szerte a városban. Úgy érzem, Viggo F. mégiscsak elég jól ismer engem. Tudja, hogy elegem van már a sok öreg emberből. Tudja, hogy gyakran úgy érzem, megfulladok a zöld szobákban zajló élettől, és hogy mégsem tölthetem az egész fiatalságomat azzal, hogy a francia forradalomról olvasok.

2

Megalakult a Fiatal Művészek Klubja, újra színt és tartalmat nyert az életem. Minden csütörtök este úgy tíz-tizenketten találkozunk a Nők háza egyik helyiségében, amelyet egy-egy csésze kávé elfogyasztása fejében bocsátanak a rendelkezésünkre. A kávé egy koronába kerül sütemény nélkül, és akinek nincs pénze, kölcsönkér azoktól, akiknek van. A találkozó egy „nagykutya”, vagyis egy idősebb híresség előadásával kezdődik, aki Viggo F. iránti baráti szívességből jön el. Soha egy szót sem hallok a beszédből, mert túlságosan nyomaszt, hogy a végén majd fel kell állnom és meg kell köszönöm. Mindig ugyanazt mondom: „Hadd köszönjem meg ezt a kiváló előadást. Nagyon kedves öntől, hogy eljött közénk.” Legnagyobb megkönnyebbülésünkre a nagykutya általában visszautasítja a kávémeghívást, így kellemes hangulatban és gondtalanul csevegünk mindenféléről, arról azonban, ami összehozott minket, csak ritkán ejtünk szót. Legfeljebb mellékesen megkérdezi valaki, hogy tetszett-e Møllernek az a két vers, amit nemrég küldött. Mindannyian Møllernek szólítják, és nagy tisztelettel beszélnek róla. Neki köszönhetik, hogy nem ismeretlenek, és szerencsés esetben olykor még egy kritikus is megemlíti a nevüket, mert a Vadbúza mindig élvezte a sajtó figyelmét. Mindössze három lány jár a klubba, Sonja Hauberg, Ester Nagel és én. Mindketten csinosak és komolyak, sötét a hajuk és fekete a szemük, jómódú családból származnak. Sonja irodalmat tanul, Ester gyógyszertárban dolgozik. A klubban mindenki húsz év körüli, kivéve Piet Hein költőt, és ő az egyetlen, aki szemlátomást nem különösebben respektálja Viggo F.-et. Háborog, hogy tizenegyre haza kell érnem, és soha nem tartok vele a Magyar Borházba. De én mindig időben hazamegyek, mert Viggo F. kávét kortyolgatva vagy egy pohár bort szopogatva vár rám, kíváncsi, hogyan telt az este. Ilyenkor a barátaim szemével látom, és néha kedvem lenne megmutatni neki a félig kész regényemet, de végül mégsem tudom rávenni magam. Piet Hein feje kerek, mint a golyó, és éles nyelvétől félek egy kicsit. Amikor este hazakísér az elsötétített, holdfényben fürdőző városon át, megáll a csatornánál vagy a Tőzsdeépület előtt, amelynek a teteje zöldesen foszforeszkál, kinyitja a tenyeremet, mint egy könyvet, majd hosszan és szenvedélyesen megcsókol. Kérdi, miért mentem hozzá ahhoz a vén vízilóhoz, amikor egy ilyen szép lány szinte bárkit megkaphatna, akit csak akar. Kitérő választ adok, mert nem szeretem, ha gúnyt űznek Viggo F.-ből. Azt hiszem, Piet Heinnek fogalma sincs arról, milyen az, ha valaki szegény, és szinte minden idejét a túlélésre kell fordítania. Sokkal szimpatikusabbnak találom Halfdan Rasmussent, aki alacsony, sovány, rosszul öltözött, és szociális segélyből él. Ugyanabból a környezetből jövünk és ugyanazt a nyelvet beszéljük. De Halfdan Esterbe szerelmes, Morten Nielsen Sonjába, Piet Hein meg belém. Ez néhány csütörtöki nap után kiderül. Nem tudok rájönni, vajon én szerelmes vagyok-e belé. Jó érzés, amikor megcsókol, de teljesen összezavar azzal, hogy egyszerre egy csomó dolgot akar tőlem, azt mondja, menjek hozzá feleségül, szüljek neki gyereket, ráadásul be akar mutatni egy izgalmas lányismerősének, mert szerinte barátnőre van szükségem. Amikor átölel, Vadócnak becéz.

Egyik este elhozza a klubba azt a lányt, Nadját, aki nyilvánvalóan odavan érte. Magasabb nálam, vékony, kissé görnyedt, a vonásai szabálytalanok, az arca fáradt, mintha túl sokat élne másokért, és magára nem maradna ideje. Nagyon megkedvelem. Kertészként dolgozik, az apja orosz, elvált, és Nadja vele él. Meghív magukhoz, s miután mesélek róla Viggo F.-nek, meglátogatom. A lakásuk nagy és előkelő. Teázás közben Nadja Piet Heinről szóló történetekkel szórakoztat. Azt mondja, hogy a férfi szereti, ha egyszerre két barátnője van. Amikor megismerte, még nős volt, és úgy intézte, hogy összebarátkozzon a feleségével, mielőtt elhagyja az asszonyt, de már nem találkoznak. Ez a rögeszméje, állapítja meg nyugodtan. Kérdezősködik az életemről, és azt javasolja, hogy váljak el. Ez a lehetőség éppen akkoriban jutott eszembe nekem is. Bevallom neki, hogy Viggo nem fekszik le velem, mire kijelenti, hogy ez bűn, mert gyermektelenségre kárhoztat. Kérj tanácsot Piettől, mondja, amíg érdekled, mindent megtesz érted.

Egy este, miközben csendben állunk a csatorna partján, ahol a víz lágyan és lustán csapkodja a rakpartot, megkérdezem Pietet, hogyan lehet elválni valakitől. Azt mondja, ő majd mindent elintéz, nekem csak annyi a dolgom, hogy elmondom Viggo F.- nek. Ad majd pénzt, ígéri, beköltözhetek egy panzióba, jobban fog gondoskodni rólam, mint Viggo F. Talán el tudom tartani magam, regényt írok, vetem oda félvállról, mintha már húsz regényt írtam volna, és ez lenne a huszonegyedik. Piet megkérdezi, elolvashatja-e, mire azt felelem, hogy senki sem olvashatja el, amíg be nem fejezem. Aztán megkérdezi, nála vacsoráznék-e valamelyik este. A Store Kongensgadén lakik egy kis lakásban, ahova a válása után költözött be. Elfogadom a meghívást. Viggo F.-nek azt mondom, hogy a szüleimhez megyek. Ez az első alkalom, hogy hazudok neki, és szégyellem magam, amikor elhiszi. Az íróasztalnál ül, és a Vadbúzával foglalatoskodik. Rajzokat, elbeszéléseket és verseket vág ki a korrektúrázott lapokból, majd felragasztja őket egy régi szám lapjaira. Finoman dolgozik, egész testéből és nagy fejéből a zöld lámpaernyő alatt valamiféle boldogság árad, úgy szereti ezt a folyóiratot, ahogy mások a családjukat. Megcsókolom puha, nedves száját, és hirtelen könnyek szöknek a szemembe. Van köztünk valami, igaz, nem sok, de mégiscsak valami, és én ezt készülök tönkretenni. Szomorú vagyok, hogy az életem minden eddiginél bonyolultabbá válik. Ugyanakkor furcsállom, hogy soha nem mentem szembe mások akaratával, legalábbis nem komolyan. Lehet, hogy későn érek haza, mondom, anyám nem érzi jól magát. Nem kell megvárnod.

*

Na, kérdezi Piet vidáman, jó volt?

Jó, mondom boldogan. Az Aksellel folytatott viszonyom után már kezdtem azt gondolni, hogy valami baj van velem e téren, de ezek szerint nincs. Ettünk, ittunk, és egy kicsit felöntöttem a garatra. Fekszünk a széles, baldachinos ágyban, amit Piet a szemorvos anyjától kapott. A szoba tele van vicces lámpákkal és modern bútorokkal, a földön jegesmedvebőr hever. Az ágy mellett egy vázában rózsaszál árválkodik, már hullatni kezdte a szirmait. Piet nekem adja. Kapok tőle egy kék bársonyruhát is, amely továbbra is ott lóg majd a szekrényében. Nem nagyon tudnám hazavinni. Felveszem a rózsát, és beleszagolok. Ez se hisz már a bimbózásban, jegyzem meg. Ez nagyon jó, ugrik ki Piet anyaszült meztelenül az ágyból, és az íróasztalához ül, tollat, papírt ragad, és lefirkant valamit. Amikor elkészül, megmutatja az aforizmaszerű versikét. Mindennap ír egy négysorost a Politikenbe, a befejezés általában csattanós vagy vicces. Ez így szól:

A babám ágyához egy rózsát vittem;

pirulva állt ott éjjel, rezdületlen.

Egy szirma lehullt, s a többi követte,

a bimbózásban így már hogy hihetne.

Megdicsérem a verset, mire azt mondja, hogy a honorárium fele engem illet. Piet számára semmi szégyenletes vagy rejtegetnivaló nincs az írásban. Számára olyan egyszerű, mint a lélegzés.

Ez nagy csapás lesz Møllernek, jelenti ki elégedetten. Az esküvőtök után a barátai fogadást kötöttek arra, hogy kitart-e a házassága egy évig. Senki sem hitte, hogy tovább húzzátok. Robert Mikkelsen gondoskodott róla, hogy kössetek házassági szerződést, mindenki azt gondolta, hogy lelépsz majd a fél vagyonával.

Milyen gonosz vagy, döbbenek meg, és milyen agyafúrt.

Dehogyis, csak ki nem állhatom a férjedet, vágja rá. Élősködik a művészeken, de ő nem az. Egyáltalán nem tud írni.

Nem tehet róla, sértődöm meg. Nem szeretem, ha így beszélsz róla. Elkedvetlenít. Hány óra, kérdezem, mert röpke boldogságom lassan a múlté. Nedves, ezüstös csend tölti be a szobát, mintha mindjárt valami végzetes dolog történne. Nem is hallom, mit felel Piet. Viggo F.-re gondolok, aki az asztali lámpa alatt görnyed a kiterített újság fölött. A fogadásra gondolok, amit a barátai kötöttek, és arra, hogy lehetetlenség megmondani neki, hogy el akarok válni. Néha olyan távolságtartó és elérhetetlen vagy, panaszolja Piet. Nagyon vonzó lánynak tartalak, azt hiszem, szerelmes vagyok beléd. Írhatok neked? A postás azután jön, miután a férjed már elment?

Igen, írhatsz, nyugtatom meg. Másnap szerelmes levelet kapok: Kedves Vadóc! Te vagy az egyetlen lány, akiről el tudom képzelni, hogy valaha is feleségül vegyem. Megijedek, felhívom Viggo F.-et. Mi van?, kérdezi kissé kurtán. Nem tudom, mondom. Csak nagyon egyedül érzem magam. Jó, jó, csitít kedvesen. Este jövök, rendben?

Előveszem a regényemet, és mindenről megfeledkezve belevetem magam az írásba. A regény majdnem kész. A címe az lesz, hogy Bántottak egy gyermeket. Így vagy úgy, de rólam szól, akkor is, ha talán soha nem éltem át azokat a dolgokat, amiket a könyvem szereplői.