Borítószöveg

„Hogyan lehet elszakadni a múlttól látható sebhelyek nélkül?”

Henri Lachapelle – becenevén a „Kapitány” – ugyanúgy szereti a lovakat, mint tinédzser unokája, és igyekszik átadni tudását a lelkes és motivált lánynak. Amikor azonban az idős férfi kórházba kerül, Sarah-nak egyszerre kell megküzdenie a nagyvárosi élettel, a lótartás nehézségeivel és a betegség lelki terheivel.

Natasha Macauley ügyvédnő élete épp lejtmenetben van; kénytelen egy fedél alatt élni a volt férjével, ráadásul a szakmai kompetenciája is megkérdőjeleződik. Amikor egy véletlen folytán találkozik a magányos Sarah-val, mégis úgy dönt, a szárnyai alá veszi a lányt. Sarah azonban olyan titkot rejteget, amely sokak életét változtathatja meg örökre.

Az Álmok nyomában megrendítő és szívmelengető regény, tele érzelemmel, gyengédséggel. Olyan történet erőről és kitartásról, amely sokáig velünk marad.

Fordította

Todero Anna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

The Horse Dancer by Jojo Moyes

Hodder & Stoughton, London, 2009

Első kiadás

Copyright © 2009 by Jojo’s Mojo Ltd.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Todero Anna, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Buda Klaudia

Szerzőfotó © Claudia Janke

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-604-584-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

C-nek, S-nek, H-nak és L-nek

és Mecca Harrisnek

Mutasd meg a lovadat, és megmondom, ki vagy.

(régi angol közmondás)

PROLÓGUS

A lányt még nem is látta, csak az istálló túlsó végében fáklyaként fellobbanó sárga ruhát. Megtorpant, nem hitt a szemének. Aztán a lány halvány karja felemelkedett, Gerontius elegáns feje átnyúlt az ajtó fölött, kényeztetésre várva, a férfi pedig fürge léptekkel, szinte futva indult el, a csizmájára erősített spiccvas csak úgy kopogott a nedves macskaköveken.

– Te itt vagy?

– Henri!

A lány megfordult, ő pedig már át is ölelte, megcsókolta, lehajtott fejjel szívta be hajának csodás illatát. Olyan mély sóhaj tört ki belőle, mintha valahonnan a csizmájából jött volna.

– Ma délután érkeztünk – suttogta a nő Henri vállába. – Épp csak annyi időm volt, hogy átöltözzek. Rémesen nézhetek ki… de ott voltam a nézők között, és meglestelek. Muszáj volt idejönnöm, hogy sok szerencsét kívánjak neked.

A szavai összetorlódtak, de Henri amúgy is alig hallotta, mit mond, annyira megrendítette a lány puszta jelenléte, az, hogy hosszú hónapok után végre a karjában tarthatja.

– És hogy megnézzelek!

A lány hátralépett, a pillantása végigvándorolt a férfin, a fekete, ellenzős sapkán, a makulátlan egyenruhán, aztán lesöpört egy láthatatlan porszemet az egyik aranyszínű váll-lapról. A férfi örömmel nyugtázta, hogy a lány kissé vonakodva húzta vissza az ujjait. Nincs semmi feszélyezettség a viselkedésében, állapította meg, pedig milyen rég nem találkoztak. Nincs benne kacérkodás. Végtelenül őszinte. Az álmaiban élő lány ismét testet öltött.

– Csodásan festesz – jelentette ki a lány.

– Én… nem maradhatok – mondta Henri. – Tíz perc múlva mi jövünk.

– Tudom… A Carrousel olyan izgalmas. Láttuk a motorosokat meg a tankok felvonulását. De a fő attrakció egyértelműen te vagy, Henri, meg a lovak. – Hátrafordult és az arénára pillantott. – Azt hiszem, egész Franciaország itt van, hogy lásson.

– Van… billet-d?

Homlokukat ráncolva néztek egymásra. A nyelvi problémákat egyelőre nem tudták leküzdeni.

– Billet. – A férfi a fejét csóválta, dühös volt magára. – Jegy. Jegyek. A legjobb jegyek.

A lány arcán mosoly jelent meg, mire a férfi ingerültsége máris elpárolgott.

– Á, persze. Az első sorban ülök Edithtel meg az anyjával. Alig várják, hogy lássanak lovagolni. Mindent elmeséltem rólad. A Château de Verrières-ben szálltunk meg. – Suttogásra váltott, bár senki sem volt a közelükben. – Nagyon fényűző. Wilkinsonék iszonyú gazdagok. Sokkal több pénzük van, mint nekünk. Nagyon kedves volt tőlük, hogy magukkal hoztak.

A férfi nézte, miközben beszélt. A lány szépen ívelt felső ajka kötötte le a figyelmét. Itt van hát. Fehér kesztyűbe bújtatott kezét a lány arcához emelte.

– Florence… – Felsóhajtott, megint megcsókolta. A lány bőrét átitatta a napfény illata, pedig már alkonyodott. Mámorító volt, mintha arra született volna, hogy meleget sugározzon. – Mindennap hiányzol. Azelőtt nincs más, csak a Cadre Noir. Most… semmi se jó tenélkül.

– Henri… – A lány megcirógatta az arcát, hozzásimult. Henri szinte beleszédült.

– Lachapelle!

Henri hátraperdült. Didier Picart állt a lova fejénél, mellette egy lovász készítette elő a nyerget. Picart éppen a kesztyűjét húzta fel.

– Talán ha legalább annyit foglalkoznál a lovaglással, mint az angol kurváddal, jutnánk valamire, nem gondolod?

Florence nem tudott elég jól franciául, hogy megértse, de látta, milyen kifejezés ül Picart arcán, és Henri sejtette, hogy a lány rájött, bármit mondott is a másik francia, az nem volt valami hízelgő.

Henriban feltámadt az ismerős düh, megfeszítette az állkapcsát. Florence-re pillantva megrázta a fejét, mintha azt akarná jelezni, hogy ne is törődjön ezzel az ostoba Picart-ral. Picart azóta viselkedett ilyen sértően, ilyen kihívóan, hogy angliai útjuk során Henri megismerkedett Florence-szel. Az angol lányoknak nincs stílusuk, jelentette ki utána jó hangosan a kantinban; Henri tudta, hogy ez neki szól. Nem tudnak öltözködni. Úgy esznek, mint a disznók a vályúnál. Pár frankért vagy egy pint pocsék sör áráért bárkivel hajlandók lefeküdni.

Több hétbe telt, míg rájött, hogy Picart gyűlölködésének nem sok köze van Florence-hez, inkább az dühítette fel, hogy a Cadre Noiron belül kitúrták a helyéről, ráadásul egy parasztgazda fia szorította háttérbe. Megértette, de ettől még nem volt kellemesebb hallgatni.

Picart hangja végigvisszhangzott az udvaron:

– Úgy hallottam, a quai Lucien Gautier környékén lehet szobát kivenni. Kicsit kényelmesebb, mint az istállóudvar, n’est-ce pas?{1}

Henri keze erősebben szorította Florence-ét. Igyekezett nyugodt hangon válaszolni:

– Ez a lány még akkor is túl jó lenne neked, ha te lennél az utolsó férfi a földön, Picart.

– Nem tudtad, parasztgyerek, hogy ha eleget fizet az ember, bármelyik kurvát megkaphatja? – Picart elvigyorodott, ragyogóra fényesített csizmájával a kengyelvasra lépett, aztán fellendült a ló hátára.

Henri elindult felé, de Florence visszafogta.

– Drágám… nézd, ideje, hogy elfoglaljam a helyemet – mondta hátralépve. – Neked amúgy is készülődnöd kell. – Némi habozás után felágaskodott, és megint megcsókolta a férfit, karcsú, fehér kezét a tarkójára tapasztotta. Henri tudta, mit akar a lány: elterelni a gondolatait Picart mérgező szavairól. És igaza van; mi mást érezne, mint örömet, amikor Florence ajka az ajkához ér? A lány elmosolyodott.

– Bonne chance, écuyer.{2}

– Écuyer! – ismételte meg a szót Henri. Meghatotta, hogy míg távol voltak egymástól, a lány kiderítette, mi a „lovas” szó pontos francia megfelelője.

– Tanulok ám! – A lány csókot lehelt felé, a szeme hamiskásan, sokat ígérően csillogott, aztán már ott se volt, szaladt visszafelé az istállók hosszú sora mellett, a sarka kopogott a macskaköveken.

* * *

Hagyományosan a Carrousel, az évente megrendezett katonai parádé jelezte az ifjú saumuri lovassági tiszteknek, hogy egy újabb év telt el a kiképzésből. A júliusi hétvégén zsúfolásig megtelt turistákkal a középkori város. A látogatók nem csupán a fiatal lovasok évzárójára voltak kíváncsiak, hanem a hagyományos lovasbemutatóra, a motorosok mutatványaira és a tankokra is, amelyek még mindig ott viselték nagy testükön a háborús sebeket.

1960-ban járunk. A régi gárdát megingatta a tömegkultúra, az átalakuló közfelfogás és Johnny Hallyday előretörése, de Saumurben nem sok tere volt a változásnak. A Cadre Noirt alkotó huszonkét francia elit lovas – részben katonák, részben civilek – éves bemutatója a Carrousel-hétvége fénypontjának számított, ennek köszönhetően a jegyek mindig pár napon belül elfogytak, lecsaptak rájuk a helyi közösség tagjai, a francia hagyományok tisztelői, no meg azok, akik nem annyira észérvek alapján döntöttek, inkább az egész Loire-vidéken kiragasztott plakátok keltették fel az érdeklődésüket, amelyek „a gravitációval dacoló, pompás paripák”-at ígértek.

A Cadre Noir csaknem kétszázötven éve jött létre, azután, hogy a napóleoni háborúk megtizedelték a francia lovasságot. Az egykori kiváló alakulat újjászervezése céljából iskolát alapítottak Saumurben, ahol már a XVI. század óta lovasakadémia működött. Az oktatókat a legjobb lovasiskolákból hozták ide, Versailles-ból, a Tuileriákból, Saint Germainből, hogy a tisztek újabb nemzedékének adják át a lovaglás magasiskolájának nemes tradícióit, és a munka azóta is töretlenül folyt.

Miután megjelentek a tankok, és elterjedt a gépesített hadviselés, többször is felmerült a kérdés, mi értelme van fenntartani ezt a titokzatos szervezetet, a Cadre Noirt. De évtizedek óta egyetlen kormány sem merte feloszlatni, mivel ekkorra már a francia kulturális örökség részévé vált: a fekete egyenruhás lovasokat mindenki ismerte, és Franciaország a maga Académie Française-ével, haute couture-jével és cuisine-jével pontosan tudta, milyen fontosak a hagyományok. A Cadre Noir vezetői valószínűleg maguk is felismerték, hogy ha az intézmény fenn akar maradni, új szerepre lesz szüksége, ezért kiterjesztették tevékenységi körüket: már nemcsak lovasok kiképzésével foglalkoztak, hanem kitárták az iskola kapuit, és mind Franciaországban, mind külföldön nyilvános előadásokon mutatták be kiváló tudásukat és pompás lovaikat.

Ennek a Cadre Noirnak volt hát a tagja Henri Lachapelle, az aznap esti bemutató pedig az év legfontosabb, szimbolikus értékű eseményének számított az akadémia berkeiben, hiszen ilyenkor a Cadre Noir otthonában bizonyíthatták kemény munkával megszerzett tudásukat barátaik és rokonaik előtt. A levegőben, amelyet ezernyi könnyedén mozgó test hevített fel, karamell, bor és petárdák szaga úszott. Az École de Cavalerie szívében fekvő place du Chardonnet elegáns, sárga kőből rakott épületei körül már egyre nőtt a tömeg. A karneváli hangulatot tovább fokozta a júliusi hőség és a percről percre növekvő izgalom. Gyerekek szaladgáltak fel-alá lufival vagy vattacukorral a kezükben, a szüleiket elnyelte a tömeg, amely a szélforgókat és habzóbort árusító standokat vizslatta, vagy jókedvű csoportokban sétált át a nagy hídon az északi oldal kávézói felé. Időnként halk, izgatott moraj tört fel, sokan ugyanis már elfoglalták helyüket a Grand Manège – a bemutató helyszínéül szolgáló nagy, homokkal beszórt terület – körül, és most türelmetlenül ültek, legyezték magukat, és izzadtak a halványuló fényben.

– Attends!{3}

Amikor Henri meghallotta a figyelemfelhívó kiáltást, ellenőrizte a nyerget és a lószerszámot, tizenötödszörre is megkérdezte a dresseurt,{4} rendben van-e az egyenruhája, aztán megdörzsölte a lova, Gerontius orrát, megcsodálta a finom szalagokat, amelyeket a lovász font csillogó sörényébe, dicsérő és biztató szavakat suttogott elegánsan feldíszített fülébe. Gerontius már betöltötte a tizenhetet, akadémiai mércével mérve öregnek számított, úgy tervezték, hogy hamarosan visszavonul. Ő volt Henri lova, amióta csak három éve a fiatalember belépett a Cadre Noirba, és azonnal szenvedélyes barátság alakult ki köztük. Az iskola ősi falai között nem volt szokatlan a látvány, hogy egy fiatalember a lova orrát puszilgatja, és kedvesebb szavakat suttog neki, mint bármely nőnek.

– Vous êtes prêt?{5} – A Grand Dieu-nek nevezett vezető lovas vonult végig a gyakorlóaréna közepén, mögötte egy csapat écuyer. Aranysujtásos uniformisa és háromszögletű kalapja világosan jelezte, hogy ő a legmagasabb rangú az iskola lovasai között. Megállt a fiatalemberek és izgő-mozgó lovaik előtt.

– Amint tudják, ez a bemutató az év fénypontja. Ez a szertartás több mint százharminc éves, iskolánk hagyományai pedig még ennél is régebbiek, egyenesen az ókori görögökig, Xenophónig nyúlnak vissza. A mai világban csaknem minden a változásról szól, arról, hogy el kell vetni a régi módszereket, mindenki a szabadságot, a kényelmet hajszolja. A Cadre Noir hiszi, hogy még ma is létjogosultsága van az elitnek, annak, hogy az ember a lehető legmagasabb színvonalra törekedjen. Önök ma este ennek az elvnek a képviselői. Meg kell mutatniuk, hogy az igazi finomság, az igazi szépség csakis a fegyelem, a türelem, az együttérzés és a lemondás gyümölcse lehet.

Végighordozta a tekintetét a lovasokon.

– Olyan művészet a miénk, amely már a létrejötte pillanatában megsemmisül. Teljesítsünk úgy, hogy Saumur népe kivételezettnek érezze magát, amiért ilyen látványosságban lehet része.

Helyeslő moraj hallatszott, aztán az emberek egymás után lóra szálltak, volt, aki a sapkáját igazgatta gondosan, mások nem létező foltokat törölgettek a csizmájukról, apró, feszült mozdulatokkal próbálták elűzni a rájuk telepedő szorongást.

– Készen áll, Lachapelle? Nem túl ideges?

– Nem, uram. – Henri kihúzta magát, érezte, ahogy az idősebb férfi pillantása végigsiklik az egyenruháján, alig látható hibák után kutatva. Tisztában volt vele, hogy hiába erőltetett nyugalmat magára, elárulja az izzadság, amely a halántékáról merev állógallérjára folyik.

– Nem szégyen az, ha az ember izgul egy kicsit az első Carrouselje előtt – jegyezte meg a másik, miközben megsimogatta Gerontius nyakát. – Ez a vén csataló úgyis átsegíti rajta. Tehát akkor a második csoportos számban capriole-t mutat be. Aztán croupade-ot Phantasme nyergében. D’accord?{6}

– Igen, uram.

Henri tudta, hogy az oktatók között hosszú vita folyt arról, megérdemel-e ilyen kitüntetett szerepet a bemutatón, tekintettel a legutóbbi hónapokban tanúsított viselkedésére, a szóváltásokra, nyilvánvaló és felháborító fegyelmezetlenségére… A lovásza elmesélte neki a lószerszámraktárban, mit beszélnek róla: azt, hogy lázongása miatt kis híján kidobták a Cadre Noirból.

Henri nem próbált védekezni. Hogyan is magyarázhatta volna el nekik, milyen földrengésszerű változás ment végbe benne? Hogyan mondhatta volna el nekik, hogy egy olyan férfinak, aki egyetlen kedves szóban, gyengéd érintésben sem részesült soha, a lány hangja, a kedvessége, a melle, az illata, a haja nem egyszerűen zavaró tényező, hanem valóságos megszállottság, amely jóval erősebb, mint a lovaglás művészetéről szóló bölcs értekezések?

Henri Lachapelle gyerekkora, amelyet az apja uralt, káosz és rendetlenség közepette telt. A kifinomultságot egy üveg olcsó bor jelentette, és már a tanulás szándéka is nevetségesnek számított. A lovassághoz való belépéssel új életpálya rajzolódott ki Henri előtt, és amikor addig emelkedett a ranglétrán, hogy beajánlották a Cadre Noirhoz, ahová igen nehéz volt bejutni, úgy érezte, ennél többet senki sem kívánhat az élettől. Huszonöt évesen életében először hitte, hogy otthonra talált.

Félelmetesen tehetséges volt. Odahaza, a gazdaságban a hosszú évek alatt megszokta a kemény munkát. A legmakrancosabb lovakkal is jól tudott bánni. Azt beszélték, hogy akár még maître écuyer{7} is lehet belőle – sőt az sem lehetetlen, hogy ő lesz a következő Grand Dieu. Biztos volt benne, hogy a szigor, a fegyelem, a tanulás puszta öröme és az érte kapott jutalom tölti ki egész hátralevő életét.

És ekkor a clerkenwelli Florence Jacobs, aki még csak nem is szerette a lovakat, csupán kapott egy ingyenjegyet a francia lovasiskola angliai bemutatójára, mindent romba döntött – feldúlta a lelki békéjét, megrendítette az elszántságát, a türelmét. Később, amikor már a tapasztalat távlatából látta a dolgokat, megmondhatta volna fiatalkori önmagának, hogy az effajta szenvedély csak az első szerelemre jellemző, hogy az ilyen elsöprő erejű érzések idővel lecsillapodnak, esetleg el is tűnnek. De a magányos Henrinak nem sok olyan barátja akadt, aki bölcs tanácsokkal láthatta volna el. Csak azt tudta, hogy amióta észrevette a sötét hajú lányt, aki három estén át figyelte tágra nyílt szemmel a látványosságot az aréna széléről, semmi másra nem tudott gondolni, csak őrá. Bemutatkozott neki, bár nem is igazán tudta, miért eredt a nyomába a bemutató után, és attól kezdve minden perc, amit nélküle töltött, zavaró tényező volt csupán, vagy még rosszabb: végtelen, értelmetlen szakadék. És akkor mit számít bármi más?

Többé nem tudott a tanulásra összpontosítani. Miután visszatért Franciaországba, elkezdte megkérdőjelezni a tantételeket, felidegesítették az apró részletek, amelyeket lényegtelennek ítélt. Azzal vádolta Devaux-t, az egyik rangidős maître écuyer-t, hogy „a múltban ragadt”. Csak akkor ébredt rá, hogy muszáj összeszednie magát, amikor zsinórban a harmadik gyakorlást hagyta ki, és a lovásza figyelmeztette, hogy akár el is bocsáthatják. Xenophónt tanulmányozta, belevetette magát a munkába. Kerülte a bajt. Megnyugtatta, hogy egyre gyakrabban érkezett levele Florence-től, és a lány megígérte, hogy a nyáron meglátogatja. És pár hónappal ezután, mintegy jutalomképpen, megkapta a főszerepet a Carrouselben: ő mutathatja be a croupade-ot, az egyik legnehezebb lovas mutatványt. Kitúrta a helyéről Picart-t, amit a kiváltságos helyzetű fiatalember újabb súlyos sértésnek fogott fel.

A Grand Dieu most felült a lovára, egy zömök portugál ménre, és két elegáns lépéssel közelebb ment hozzá.

– Ne okozzon csalódást, Lachapelle. Vegyük úgy, hogy a ma este az újrakezdés lehetősége.

Henri bólintott, hirtelen megnémította az idegesség. Felült a lovára, megragadta a szárat, ellenőrizte, hogy a fekete, ellenzős sapka egyenesen áll-e a fején. Hallotta, hogyan morajlik a tömeg, aztán várakozóan elcsöndesedik, amint a zenekar hangolni kezd. Ilyen sűrű csönd csak ezernyi, feszülten figyelő embertől származhat. Henri halványan érzékelte, hogy a társai azt dünnyögik neki: „Sok szerencsét!”, aztán a helyére irányította Gerontiust, a csillogó szőrű, felszalagozott lovak katonásan egyenes sorának közepére. A ló izgatottan várta lovasa első utasítását. Ekkor felemelkedett a nehéz vörös függöny, és megjelent előttük a reflektorfényben úszó aréna.

* * *

A huszonkét lovas nyugodt, rendezett megjelenése és a bemutatókon tanúsított könnyedsége ellenére a Cadre Noirban fizikailag és szellemileg is megerőltető volt az élet. Henri Lachapelle örökké kimerültnek érezte magát, néha majdnem sírt, annyira elkeserítették a maître écuyer-k állandó korrigálásai, és az, hogy szemmel láthatóan képtelen rávenni a hatalmas termetű, ideges természetű lovakat, hogy tökéletes pontossággal végezzék el az iskolaugrásokat. Bár bizonyítani nem tudta volna, világosan érezte az előítéletet azokkal szemben, akik – mint ő maga is – a katonaságtól kerültek az elit iskolába, nem pedig a civil díjlovaglás világából. Ez utóbbiak a francia társadalom felsőbb rétegeihez tartoztak, és mindig is részük volt abban a kettős luxusban, hogy a legkiválóbb lovakkal dolgozhattak, és bőven volt idejük képességeik fejlesztésére. A Cadre Noirban elvileg mindannyian egyenlők voltak, csakis a tudásuk jelölte ki a helyüket. De Henri pontosan tudta, hogy az egyenlőség legfeljebb az egyenruha sávolyszövetére terjed ki.

A tours-i parasztgyerek lassan, kitartóan, reggel hattól késő estig tartó munkával mégis elérte, hogy híres lett szorgalmáról és arról, hogy a legnehezebben kezelhető lovakkal is elboldogul. Henri Lachapelle, amint a mesterek megállapították fekete sapkájuk alól, nyugodtan ül a nyeregben. Sympathique-nak tartották. Ezért kapta meg szeretett Gerontiusa mellé Phantasme-ot is, a heves természetű fiatal acélszürke heréltet, aki minden adandó alkalommal hajlamos volt katasztrofálisan viselkedni. Henrit egész héten aggasztotta, hogy ilyen jelentős szerepet szántak Phantasme-nak. De most, hogy a közönség őt figyelte, a hegedűk édes hangja betöltötte a fülét, és Gerontius egyenletes ütemben lépkedett alatta, egyszerre úgy érezte, hogy – Xenophón szavaival – csakugyan „szárnyas ember” lett belőle. Magán érezte Florence rajongó tekintetét, tudta, hogy később az ajka megérintheti majd a lány bőrét, és ettől elegánsabban lovagolt, olyan könnyedséggel, amelytől a veterán ló is fellelkesedett, és boldogan csapta előre szép vonalú fülét. Erre születtem, gondolta Henri boldogan. Minden itt van, ami csak kell nekem. Látta az ősrégi oszlopokhoz erősített fáklyák lobogását, hallotta a paták ütemes dobogását, amint a lovak szépen közelebb lépkedtek egymáshoz, majd eltávolodtak egymástól körülötte. Körbevágtázott a többiekkel az arénában, egészen belefeledkezett a pillanatba, csak azt érzékelte, hogy a ló csodálatosan mozog alatta, úgy csapja oda a patáit, hogy Henri kis híján elnevette magát. Feltűnősködik a vén csataló.

– Húzd ki magad, Lachapelle! Úgy lovagolsz, mint egy paraszt.

Henri pislogott egyet, aztán meglátta Picart-t, aki éppen odalovagolt mellé, közvetlen közelről vonult el mellette.

– Mit ficánkolsz? Talán viszket valamid? Elkaptál valamit a kurvádtól? – sziszegte oda.

Henri szóra nyitotta a száját, de ekkor a Grand Dieu elkiáltotta magát: „Levade!”, s ekkor az egy sorban álló lovak mind a hátsó lábukra emelkedtek, mire a közönség tapsban tört ki.

Amikor a lovak mellső lába újra talajt ért, Picart elfordult. De azért tisztán lehetett hallani a szavait:

– Ő is olyan parasztosan szokott baszni?

Henri az ajkába harapott, nyugalmat erőltetett magára, nem akarta, hogy szelíd természetű lovára átragadjon a dühe. Hallotta, amint a műsorvezető a lovasok mozdulatainak technikai részleteit magyarázza, és igyekezett karámba terelni a gondolatait, hagyni, hogy a szavak átfolyjanak rajta. Magában dörmögve elismételte Xenophón szavait: „a lóhoz sohasem szabad haraggal közelítenünk”{8}. Nem engedi, hogy Picart elrontsa ezt az estét.

– Mesdames et messieurs, most Monsieur de Cordont látják az aréna közepén, amint egy levade-ot mutat be. Figyeljék meg, hogyan egyensúlyoz a ló a hátsó lábán, pontosan negyvenöt fokos szögben.

Henri halványan érzékelte, amint a fekete ló hátralépett valahol mögötte, és felharsant a taps. Minden erejével igyekezett a feladatára koncentrálni, ügyelni rá, nehogy Gerontius figyelme elkalandozzon. De folyton azt látta maga előtt, milyen volt Florence arca, amikor Picart mindenféle trágárságokat üvöltözött mellette, hogyan futott át a vonásain a szorongás. Mi van, ha jobban érti a francia nyelvet, mint ahogy mondja?

– És most nézzék meg Gerontiust, az egyik legidősebb lovunkat, amint egy capriole-t mutat be. Ez az egyik legnehezebb iskolaugrás, mind a lónak, mind a lovasnak. A ló a levegőbe ugrik és hátrarúg, miközben mind a négy lába elemelkedik a talajról.

Henri lelassította Gerontiust, de miközben a kezével visszafogta, a sarkantyújával könnyedén ugrásra biztatta. Érezte, hogy a ló hintázni kezd alatta, ez a terre à terre, amikor a ló egy helyben mozogva gyűjt erőt az ugráshoz. Most megmutatom nekik, gondolta Henri, aztán: Most megmutatom annak a fickónak.

Minden más eltűnt. Csak ő volt ott meg a jó öreg ló, az egyre jobban felgyűlő energia alatta. És akkor elkiáltotta magát: „Derrière!”{9}, és ostort tartó keze a ló háta felé lendült, sarkantyúi a ló hasába nyomódtak, Gerontius pedig felugrott a levegőbe, hátsó lábait vízszintesre nyújtotta. Henri érzékelte a vakuk vakító villanását, a mindenfelől felcsapó örömujjongást, a tapsot, s ekkor vágtában indult a vörös függöny felé. Egy másodpercre még megpillantotta Florence-t, aki állva tapsolt neki, arcán büszke mosoly ragyogott.

– Bon! C’était bon!{10}

Henri már le is csusszant Gerontius hátáról, megpaskolgatta a ló nyakát, aztán a dresseur elvezette az állatot. Henri fél füllel hallotta, hogy odakint elismerő kiáltások harsannak, aztán megváltozik a zene ritmusa. Amikor kilesett a vörös függönyön, azt látta, hogy két másik écuyer mutatja be a gyakorlatát, lazára engedett szárral irányítják a lovakat.

– Phantasme nagyon ideges – jelentette a lovász, aki egyszerre ott termett mellette, sűrű fekete szemöldökét aggodalmasan vonta össze. Rácsapott a szürke lóra, amely ott körözött körülöttük. – Vigyázz vele, Henri.

– Nem lesz semmi baj – mondta Henri szórakozottan, miközben megemelte a sapkáját, hogy letörölje a verejtéket a homlokáról. A lovász átadta a kantárt a várakozó lovasoknak, aztán ismét Henri felé fordult, és óvatosan levette a fejéről a sapkát. Ezt a gyakorlatot fedetlen fejjel mutatták be, nehogy a váratlanul lecsúszó sapka elvonja a lovas figyelmét, de ettől Henri mindig furcsán sebezhetőnek érezte magát.

Figyelte, ahogy az acélszürke ló peckesen belépked az arénába előtte, a nyaka máris sötét az izzadságtól, egy-egy ember a két oldalán.

– Rajta! Most! Rajta! – A dresseur gyorsan lekefélte a zubbonya hátát, aztán belökte az arénába. Három écuyer vette körbe a lovat, ketten mellette álltak a fejével egy vonalban, a harmadik mögötte.

Henri kivonult a reflektorfénybe. Hirtelen azt kívánta, bárcsak ő is belekapaszkodhatna egy lóba, mint a társai.

– Bonne chance! – hallotta a lovász hangját, mielőtt elnyomta volna a taps.

– Mesdames és messieurs, most következik a croupade, amely az ezerhétszázas évekből ered. Akkoriban úgy tartották, az bizonyítja a lovas ügyességét, hogy a nyeregben tud maradni. Az ilyen mozdulatok megtanulásához négy-öt év is kell. Monsieur Lachapelle kantár és sarkantyú nélkül lovagolja meg Phantasme-ot. Ez a mutatvány, amely a görög időkbe nyúlik vissza, a lovasnak még komolyabb megpróbáltatást jelent, mint a lónak. Ha úgy tetszik, ez a rodeó elegánsabb változata.

Nevetés hullámzott végig a tömegen. Henri, akit félig elvakítottak a reflektorok, Phantasme-ra sandított. A ló nehezen türtőztette magát, dühösen, idegesen forgatta a szemét. Phantasme született akrobata volt, nem szerette, ha ilyen erősen fogják a fejét, a Carrousel lármája, a hangok és a szagok pedig a jelek szerint csak még inkább kihozták belőle rossz természetét.

Henri megérintette a ló megfeszülő vállát.

– Cssss – suttogta. – Nincs semmi baj. Nincs semmi baj.

Látta, hogy a Phantasme fejénél álló Duchamps és Varjus rámosolyog. Mindketten ügyes lovasok voltak, jól tűrték az állatok szeszélyes viselkedését.

– Mélyen ülj a nyeregbe – intette Varjus vigyorogva, miközben felsegítette a ló hátára. – Un, deux, trois… hup.{11}

A lóból csak úgy sütött a feszültség. Ez jó, biztatta magát Henri, miközben kihúzta magát a nyeregben. Az adrenalintól csak még magasabbra ugrik majd. Jobban mutat majd a közönség előtt, a Grand Dieu előtt. Mély lélegzetet vett, aztán a karját hátul keresztbe fonva a hagyományos passzív pozícióba helyezkedett, amely kellemetlen módon mindig a rabokat juttatta eszébe. Csak ekkor nézett le és látta meg, kit is állítottak Phantasme mögé.

– Most majd meglátjuk, milyen lovas vagy, Lachapelle! – mondta Picart.

Henrinak nem maradt ideje a válaszra. A lehető legmélyebbre nyújtotta a lábát, két kesztyűs kezét összefonta a háta mögött. Hallotta, hogy a műsorvezető még mond valamit, aztán a tömeg várakozóan elcsendesedik.

– Attends!

Varjus hátrapillantott. Mögötte már megkezdődött a terre à terre.

– Un, deux, derrière!{12}

Henri érezte, hogy a ló lendületet vesz, hallotta a hirtelen csattanást, amint Picart ostora az állat farának csapódott. Phantasme négy lábával nagyot ugrott a levegőbe, a hátsó fele a magasba emelkedett, Henri pedig úgy vágódott előre, hogy alig bírta hátul tartani összefont kezét. Aztán a ló megállt, és a közönség tapsban tört ki.

– Nem rossz, Lachapelle – suttogta Varjus Phantasme szügyének támaszkodva.

És ekkor hirtelen, anélkül, hogy Henri felkészülhetett volna rá, újabb „Derrière!” kiáltás harsant. Phantasme akkorát lendített rajta magasba emelkedő lábaival, hogy ezúttal Henri kénytelen volt az oldalához kapni a karját, különben elvesztette volna az egyensúlyát.

– Ne siess úgy, Picart! Mindjárt lezuhan miattad.

Henri hallotta Varjus ingerült hangját és a ló visszafojtott nyihogását, amint megfeszült a háta a lovasa alatt.

– Két másodperc. Csak két másodpercet kérek – suttogta Henri, miközben megpróbálta kihúzni magát. De még mielőtt sikerült volna, újabb csattanást hallott. Keményen sújtott le az ostor, és a ló ezúttal hatalmasat ugrott; Henri érezte, hogy előrelendül, és hirtelen zavaróan nagy lesz a távolság az ülepe és a nyereg között.

Phantasme ezúttal dühödten oldalra vetődött, az emberek alig bírták tartani a fejét. Varjus sziszegett valamit, de Henri nem hallotta. Közel voltak a vörös függönyhöz. Henri megpillantotta Florence-t a sárga ruhájában, látta az arcán a zavarodottságot és az aggodalmat. És ekkor: „Enfin! Derrière!”{13} Mielőtt Henri újra elhelyezkedett volna a nyeregben, újabb hangos csattanás hallatszott mögötte. Ismét előrevágódott, a háta kicsavarodott, Phantasme-ot pedig annyira feldühítette ez a meggondolatlan ostorhasználat, hogy előreugrott, aztán oldalra lendült, és Henri végül elvesztette az egyensúlyát. Rázuhant a ló szépen befont üstökére, fejjel lefelé lógott, belekapaszkodott Phantasme nyakába, ám ekkor a ló megint a magasba ugrott, ő pedig jól hallható puffanással elterült a földön.

Henri csak feküdt, alig hallotta az arénát betöltő lármát: Varjus szitkozódását, Picart méltatlankodását, a műsorvezető nevetését. Amikor felemelte a fejét a porból, már a szavakat is ki tudta venni:

– Ugye megmondtam? Ez nagyon nehéz mutatvány. Majd jövőre jobban sikerül, ugye, Monsieur Lachapelle? Látják, mesdames et messieurs, olykor hosszú évekig tartó gyakorlás kell hozzá, hogy az ember elérje a maître écuyer-k roppant magas szintjét.

„Un, deux, trois”, hallotta Henri, aztán Varjus ott volt mellette, és azt sziszegte: „ülj vissza, ülj vissza!” Lenézett, látta, hogy makulátlan fekete egyenruháját belepte a homok. A következő pillanatban már újra fent ült a lován, a kezét a lábához szorította, és együttérző taps kíséretében vonult ki az arénából. Ennél kínosabb hangot még sosem hallott.

Egészen megdermedt a döbbenettől. Látta, hogy Varjus és Picart fojtott hangon vitatkozik előtte, de úgy dobolt a vér a fülében, hogy nem hallotta, mit beszélnek.

– Mi volt ez? – Varjus a fejét csóválta. – Még soha senki nem esett le a croupade közben. Hülyét csináltál belőlünk. – Henri csak most fogta fel, hogy Varjus Picart-hoz intézi a szavait.

– Nem én tehetek róla, ha Lachapelle csak egy angol kurvát képes meglovagolni.

Henri leugrott a lóról, és odalépett Picart-hoz. Csengett a füle. Az első ütésnek nem is volt tudatában, csak a reccsenést hallotta, amikor az ökle nekicsapódott a másik férfi fogainak. Volt valami majdhogynem megnyugtató ebben a hangban, a fizikai érzetben, hogy valami eltört, mielőtt még a fájdalom ráébresztette volna, hogy ez akár az ő keze is lehetett. A lovak felnyihogtak, és ijedten ugrottak félre. Az emberek ordítottak. Picart elterült a homokban, kezét az arcához szorította, szeme tágra nyílt a rémülettől. Aztán feltápászkodott, rávetette magát Henrira, és belefejelt a mellkasába. A mozdulat akár egy nagyobb termetű embert is kibillentett volna az egyensúlyából, Henri pedig csak százhetvenkét centi magas volt, de megvolt az az előnye, hogy gyerekkorában minden napra jutott egy verekedés, azután pedig hat évet töltött a Nemzeti Gárdában. Azonnal nekirontott Picart-nak, öklével a fiatalabb férfi arcát, mellét csépelte, ütéseiben ott volt az elmúlt hónapok minden dühe.

A bütykei valami kemény, éles dologba ütköztek. Bal szeme becsukódott, mert hatalmas ütés érte. Homok csikorgott a fogai alatt. És ekkor két kéz felrántotta a földről, lesújtott rá, aztán felháborodott, hitetlenkedő kiáltás harsant:

– Picart! Lachapelle!

Lassanként visszanyerte a látását, ott állt köpködve, tántorogva, a két kéz tovább szorította a karját, a fülében még a vonósok függöny mögül hallható adagiója csengett, és ekkor felfogta, hogy a Grand Dieu áll előtte dühtől vöröslő arccal.

– Mi… a… fene… folyik… itt?

Amint Henri a fejét rázta, vér fröcskölt körülötte.

– Uram… – zihálta. Csak most ébredt rá, milyen óriási hibát követett el.

– A Carrousel! – sziszegte a Grand Dieu. – A kecsesség és a méltóság jelképe. A fegyelemé. Hová lett az önuralmuk? Szégyent hoztak ránk. Menjenek vissza az istállókhoz. Nekem még be kell fejeznem a bemutatót.

Felült a lovára. Picart eltámolygott mellette, zsebkendőt szorított hamuszürke arcára. Henri figyelte, ahogy távozik. Lassan észrevette, hogy a függöny mögött az aréna szokatlanul csendes. Mindent láttak, eszmélt rá elborzadva. Mindent tudnak.

– Két út – nézett le rá a Grand Dieu portugál ménjéről. – Két út áll maga előtt, Lachapelle. Megmondtam a múltkor. Maga dönti el, melyiket választja.

– Én nem… – kezdte Henri.

De a Grand Dieu már kilovagolt a reflektorfénybe.

ELSŐ FEJEZET

„A feligazodott ló oly szép, oly bámulatosan ragyogó,

hogy látványa öreget és fiatalt egyaránt rabul ejt…”

Xenophón: A lovaglás művészete (i. e. 350 körül)

AUGUSZTUS

A Liverpool Street Pályaudvarra tartó hat óra negyvenest szinte szétvetette a tömeg. Már-már nevetséges volt, hogy egy ilyen korai vonat ennyire zsúfolt legyen. A hűvös reggel ellenére Natasha Macauley kimelegedve ült le, motyogva kért elnézést a nőtől, aki kénytelen volt arrébb húzni a blézerét. Az öltönyös férfi, aki mögötte szállt fel, bepréselte magát a szemben ülő utasok közé, azután rögtön széthajtogatta az újságját, mit sem törődve a puha fedelű könyvet olvasó nővel, aki elől teljesen eltakarta a fényt.

Natasha nem ezen az útvonalon szokott munkába menni, csak egy jogi konferencián vett részt, és egy cambridge-i szállodában éjszakázott. A blézere zsebében megfelelő számú ügyvédi névjegykártya lapult; a jelenlévők gratuláltak az előadásához, és kifejezték reményüket, hogy máskor is találkoznak, netán együtt dolgoznak majd. De a bőségesen fogyasztott, olcsó fehérbortól most görcsölt a gyomra, és egy pillanatra megbánta, hogy nem szánt némi időt a reggelire. Általában nem szokott inni, de az olyan eseményeken, ahol állandóan újratöltik a társalgásba merülő vendégek poharát, nehéz számontartani, mennyit is fogyasztott az ember.

Natasha a forró műanyag kávéspoharat szorongatva a határidőnaplójára pillantott. Megfogadta, hogy valamikor a nap folyamán szakít majd egy kis időt arra – lehetőleg fél óránál többet –, hogy rendezze a gondolatait. Beiktat egyórányi edzést. Egyórás ebédszünetet tart. Megszívleli az anyja figyelmeztetését, hogy vigyázzon magára.

De a naptárban egyelőre ez állt:

• 9 óra: Önkorm. kontra Santos, 7. tárgyalóterem

• Persey-ék válópere. Gyerek pszich. vizsgálata?

• Honoráriumok! Lindával megbeszélni a jogsegélyhelyzetet

• Fielding – hol a tanúvallomás? még ma elfaxolni!

Legalább két hétre előre minden nap a teendők végtelen, állandóan újraírt listájából állt. Natasha kollégái a Davison Briscoe-nál már nagyrészt átálltak az elektronikus naptárakra, BlackBerrykre meg hasonló eszközökre, amelyekkel elnavigáltak az életükben, de ő jobban kedvelte az egyszerű papírt és tollat, bár Linda folyton panaszkodott, hogy olvashatatlan az írása.

Natasha kortyolt egyet a kávéjából, a dátumra tévedt a tekintete, és összerándult. Újabb bejegyzéssel egészítette ki az aznapi teendőket:

virág/bocs. kérés Anyu szülinapjára

A vonat tovább robogott London felé, a cambridgeshire-i mezőket felváltotta az ipari épületekkel teli, szürke külváros. Natasha a papírjaira meredt, de nehezen tudott koncentrálni. Vele szemben egy nő ült, aki szemlátomást teljesen rendjén valónak találta, hogy az ember hamburgert egyen reggelire dupla adag sajttal, meg egy tinédzser, akinek üres tekintete különös ellentétben állt a fülhallgatójából áradó dübörgéssel. A nap pokolian melegnek ígérkezett: a forróság beszivárgott a vasúti kocsiba, ahol a sok összezsúfolt test továbbadta, sőt még fel is erősítette.

Natasha lehunyta a szemét, azt kívánta, bár tudna vonaton aludni, aztán kinyitotta, mert csipogott egyet a mobilja. Beletúrt a táskájába, végül a sminkkészlete és a tárcája között találta meg a telefont. Üzenet villant fel a kijelzőn: „A watsoni önkormányzat tárgyalását elnapolták. Nem kell 9-re a bíróságra menned. Ben”

Az utóbbi négy évben Natasha volt a Davison Briscoe egyetlen olyan jogtanácsosa, aki bíróság előtt is képviselhette az ügyfeleket, ez pedig különösen akkor bizonyult hasznosnak, ha a szakterületén mozgott, vagyis gyerekeket képviselt. A gyerekek kevésbé viselkedtek idegesen a bíróságon, ha mellettük volt az a nő, akinek az irodájában egyszer már mindent elmondtak. Natasha pedig szerette, hogy közelebbi kapcsolatba kerülhet az ügyfeleivel, és eközben a bírósági tárgyalások izgalmasabb világába is bejárása van.

„Kösz. Fél óra múlva bent leszek”, SMS-ezett vissza megkönnyebbült sóhajjal. Aztán némán szitkozódni kezdett; minek kellett lemondania a reggeliről?

Épp el akarta tenni a telefonját, amikor megint megszólalt. Ben, a gyakornoka volt az:

– Csak emlékeztetni akartalak, hogy… ööö… áttettük fél tizenegyre a pakisztáni lányt.

– Akinek a szülei azon harcolnak, hogy melyikükhöz kerüljön? – Mellette egy nő célzatosan elköhintette magát. Natasha felnézett, és meglátta a „Mobiltelefon használata tilos” feliratot az ablakon, aztán leszegett fejjel lapozgatni kezdett a naptárjában. – Kettőkor pedig a gyerekszöktetési ügyben érintett szülők jönnek. Elő tudnád ásni az iratokat? – suttogta.

– Már megtettem. És vettem pár croissant-t is – jelentette Ben. – Gondolom, egy falatot sem ettél.

Natasha sosem evett. Ha a Davison Briscoe-nál nem foglalkoztattak volna ügyvédbojtárokat, valószínűleg éhen halt volna.

– Mandulás. A kedvenced.

– Az ilyen talpnyalással még sokra viheted, Ben.

Natasha összecsukta a telefonját, aztán a táskáját is becsukta. Épp előhúzta volna a lány ügyével kapcsolatos iratokat az aktatáskájából, amikor ismét megszólalt a mobilja.

Ezúttal már rosszalló ciccegés fogadta a dolgot. Natasha suttogva elnézést kért, de nem nézett senkire.

– Tessék, Natasha Macaulay.

– Linda vagyok. Most hívott Michael Harrington. Hajlandó képviselni az ügyfeledet a Persey-féle válóper tárgyalásán.

– Nagyszerű.

Ebben a válóperben sok pénzről volt szó, és bonyolult volt a gyermekelhelyezés ügye. Natashának szüksége volt egy nagynevű tárgyalótermi ügyvédre, aki átvállalja az anyagi kérdéseket.

– Ma délután meg akar beszélni veled pár dolgot. Ráérsz kettőkor?

Miközben Natasha átgondolta a kérdést, észrevette, hogy a mellette ülő nő barátságtalanul dünnyög valamit.

– Szerintem igen. – Aztán eszébe jutott, hogy a naptárát már visszatette az aktatáskájába. – Ja, nem. Pont akkor jön hozzám valaki.

A nő megkocogtatta a vállát. Natasha a telefon mikrofonjára szorította a kezét.

– Mindjárt befejezem – mondta gorombább hangon, mint szerette volna. – Tudom, hogy ez mobiltelefon-mentes kocsi, és sajnálom is, de muszáj befejeznem ezt a beszélgetést.

A vállával a füléhez szorította a telefont, kutatni kezdett – a határidőnaplója után, aztán dühösen fordult meg, amikor a nő ismét a vállát kocogtatta.

– Mondtam, hogy mindjárt…

– A blézeremen tartja a kávéspoharát.

Natasha lenézett. Látta, hogy a pohár a krémszínű blézer szegélyén inog.

– Á. Elnézést. – Aztán ismét beleszólt a telefonba. – Linda, nem szervezhetnénk át ezt a mai délutánt? Feltétlenül szükségem van egy kis szabadidőre.

– Haha!

A titkárnő gúnyos nevetése még akkor is a fülében csengett, amikor összecsapta a telefonját. Kihúzta a bírósági tárgyalást a naptárjából, beírta a megbeszélést, és épp vissza akarta tenni a naptárt a táskájába, amikor a szemközti utas újságjának címlapja magára vonta a figyelmét.

Előrehajolt, ellenőrizte, hogy jól látta-e az első bekezdésben szereplő nevet. Annyira előredőlt, hogy a férfi lejjebb engedte az újságot, és összevont szemöldökkel bámult rá.

– Elnézést – hebegte Natasha első döbbenetében. – Megengedné… megengedné, hogy egy pillanatra belenézzek az újságjába?

A férfi annyira meghökkent, hogy eszébe sem jutott nemet mondani. Natasha elvette az újságot, belelapozott, és kétszer is elolvasta a teljes cikket. Aztán sápadtan adta vissza a lapot.

– Köszönöm – mondta erőtlen hangon. A férfi mellett ülő tinédzser idétlenül vigyorgott, mintha nem tudná elhinni, hogy a szeme láttára így áthágta valaki az utazási illemszabályokat.

* * *

Sarah a második szendvicset is átlósan kétszer félbevágta, aztán mindkettőt gondosan zsírpapírba csomagolta. Az egyiket betette a hűtőbe, a másikat óvatosan a táskájába rakta két almával együtt. Letörölte a munkalapot egy nedves ronggyal, aztán végignézett a kis konyhán, nem maradt-e valahol morzsa, majd kikapcsolta a rádiót. A Papa utálja a morzsákat.

Odalent halk tülkölés jelezte, hogy a tejeskocsi elhagyta az udvart. A tejesember újabban nem hozta fel az emeletre a tejet, nemrég ugyanis az történt, hogy valaki elhajtott a kocsijával, míg ő fent volt az ötödiken. A szemközti bérlakásokban élő idős hölgyeknek még kihozta az üvegeket, de mindenki más kénytelen volt elballagni a szupermarketbe, aztán jókora szatyorban hazacipelni a tejet gyalog vagy a zsúfolt buszon. De ha Sarah időben leért, azért vehetett egy üveggel; és szinte minden reggel sikerült időben leérnie.

Az órájára nézett, aztán a kávéfilterre pillantott, hogy lássa, átfolyt-e már rajta a sötétbarna folyadék. Minden héten elmondta a Papának, hogy a főzött kávé sokkal drágább, mint az instant, de ő csak megvonta a vállát, és azt mondta, van, amin nem érdemes spórolni. Sarah letörölte a kanna alját, aztán végigment a keskeny előszobán, és megállt a szoba ajtaja előtt.

– Papa!

Már rég nem hívta Nagypapának.

A vállával belökte az ajtót. A kis szobát úgy elárasztotta a reggeli napfény, hogy az ember egy pillanatra akár azt is képzelhette, valami csodás helyen van, mondjuk, a tengerparton vagy egy kertes házban, nem pedig egy hatvanas években épült, lepusztult kelet-londoni lakótelepen. Az ágy túloldalán kis komód csillogott, a Papa haj- és ruhakeféi szép rendben sorakoztak rajta a Nagyi fényképe alatt. Amikor a Nagyi meghalt, a Papa kicserélte a dupla ágyat; azt mondta, az egyszemélyes ágy kevesebb helyet foglal. De Sarah tudta, hogy nem bírná elviselné a Nagyi nélküli széles ágy ürességét.

– Itt a kávé.

Az öregember felült, és a szemüvege után tapogatózott az éjjeliszekrényen.

– Most mész? Hány óra?

– Hat múlt.

A Papa elvette az éjjeliszekrényről az óráját, és hunyorogva megnézte. Furcsán sebezhetőnek tűnt pizsamában ez a férfi, aki mindig úgy hordott minden ruhát, mintha egyenruha lenne. A Papa mindig elegáns volt.

– Eléred a hat óra tízest?

– Ha rohanok. A hűtőben vannak a szendvicseid.

– Mondd meg az őrült cowboynak, hogy ma délután kifizetem.

– Már tegnap megmondtam neki, Papa. Azt mondta, rendben.

– És szólj neki, hogy hagyjon pár tojást. Holnapra kell.

Sarah elérte a buszt, de csak azért, mert egy perccel később jött. Lihegve kapaszkodott fel a járműre, a táskája veszedelmesen csapkodott mögötte. Felmutatta a bérletét, aztán leült, és biccentett az indiai nőnek, aki minden reggel ott ült ugyanazon a helyen, vele szemben, egy felmosó és egy vödör társaságában.

– Szép napunk van – szólalt meg a nő, amint a busz elhúzott a lottózó mellett.

Sarah hátrapillantott, a híg reggeli fényben úszó mocskos utcákra.

– Az lesz – ismerte el.

– Meleged lesz abban a csizmában – mondta a nő.

Sarah megpaskolta a táskáját.

– Van váltócipőm – felelte. Szégyenlősen egymásra mosolyogtak, mintha a több hónapos némaság után zavarba jöttek volna attól, hogy ennyit beszéltek. Aztán Sarah hátradőlt az ülésen, és az ablak felé fordult.

* * *

Ilyenkor, kora reggel tizenhét percig tartott az út Cowboy Johnhoz; egy órával később, amikor a város keleti részének útjai bedugultak, legalább háromszor ennyi idő kellett volna hozzá. Általában Sarah ért oda előbb. Ő volt az egyetlen ember, akinek John hajlandó volt kulcsot adni. Többnyire éppen a tyúkokat engedte ki, amikor John lassú léptekkel, merev lábbal feltűnt az út felől. Általában már messziről lehetett hallani, hogy énekel.

Sheba, a német juhász egyet vakkantott, amikor Sarah babrálni kezdett a drótkapura erősített lakattal, majd miután meglátta, ki az, leült és várt, a farka izgatottan csapkodta a földet. Sarah kivett egy jutalomfalatot a zsebéből és odadobta neki, aztán elindult a kis udvar felé, tompa csattanással csukta be a kaput maga mögött.

Londonnak ezen a részén egykor számos istálló volt a keskeny, macskaköves utcák végében, pajtaajtók mögött, boltívek alatt. Lovak húzták a söröskocsikat, a szeneskocsikat, az ószeresek kocsiját, de az sem volt szokatlan, ha vasárnap délután körbeügetett a parkban a család kedvenc hátaslova vagy néhány szép versenyló. Cowboy John telepe a kevés megmaradt lótartó hely egyike volt: egy vasúti híd négy boltívét foglalta el a főútról nyíló utca végén, és mindegyikben három-négy bokszot és tárolórekeszt alakítottak ki. A boltívek előtt fallal körülvett, kövezett udvar terült el, ahol raklapokat, tyúkketreceket, ládákat tároltak, továbbá itt álltak az öreg autók, amiket Cowboy John eladásra kínált, és volt egy vaskályha is, amelyben sohasem aludt ki a tűz. Nagyjából húszpercenként robogott el a fejük fölött egy elővárosi vonat, de sem az embereket, sem az állatokat nem zavarta. A csirkék csipegettek, egy kecske mindent megkóstolt, amit nem evésre szántak, Sheba pedig borostyánszínű szemével óvatosan figyelte a kapun kívüli világot, és készen állt, hogy dühösen ráugasson mindenkire, akit nem ismer.

Jelenleg tizenkét lovat tartottak itt, beleértve Tony, a nyugdíjas fuvaros két cydesdale-jét, Máltai Sal és lovis cimborái finom nyakú, vad tekintetű versenylovait, meg a helybéli gyerekek lompos pónijait. Sarah kíváncsi lett volna rá, hányan tudnak róluk egyáltalán – a parkőr, aki rendszeresen elzavarta őket a közlegelőről, nyilván igen, és olykor levelet is kaptak „Lótulajdonosok, Sparepenny Lane-i vasúti híd” címzéssel, amelyben perrel fenyegették őket, ha továbbra is birtokháborítást követnek el. Cowboy John csak nevetett az ilyen irományokon, aztán bedobta őket a kályhába.

– Amióta az eszemet tudom, itt mindig lovakat tartottak – mondta a maga vontatott hanghordozásával.

John azt állította magáról, hogy a Philadelphiai Fekete Cowboyok alapító tagjai közé tartozott. Ezek nem igazi cowboyok, vagy legalábbis nem olyanok, akik szarvasmarhatartó birtokokon dolgoznak. Amerikában, magyarázta John, vannak olyan városi telepek, mint ez, ahol az emberek az állataikat tarthatják és versenyeztethetik, a gyerekek pedig eljöhetnek, hogy tanuljanak, és kiszabaduljanak egy kicsit a gettóéletből. A hatvanas években jött Londonba egy nő kedvéért, akiről kiderült, hogy „nagyon-nagyon nehéz eset”. Megszerette a várost, de annyira hiányoztak neki a lovak, hogy megvett egy törött lábú telivért a southalli vásárban, aztán megvásárolt az önkormányzattól egy romos Viktória korabeli istállót. Mindenki azt beszélte, hogy az önkormányzat azóta is bánja a dolgot.

Cowboy Johnból mostanra valóságos intézmény lett – vagy elviselhetetlen nyűg, attól függ, honnan nézzük a dolgot. A városházi hivatalnokoknak nem tetszett, amit csinált, állandóan közegészségügyi figyelmeztetésekkel bombázták, bár John megmondta nekik, hogy ha egész éjjel itt állnának térdig sajtmártásban, akkor se látnának egyetlen rágcsálót sem, ő ugyanis egész csapatra való, mindenre elszánt macskát tart. Az ingatlanfejlesztőknek sem tetszett, mert szerettek volna lakóházakat építeni a telken, de Cowboy John nem volt hajlandó eladni. A szomszédok többségét viszont nem zavarta: nap mint nap benéztek, hogy elbeszélgessenek vele, vagy vegyenek valami friss élelmiszert. A helybeli éttermek meg egyenesen támogatták: időnként beugrott Ranjeet vagy Neela a Raj Palace-ból, ha tyúkra vagy tojásra volt szükségük, és volt néhány olyan ember, mint Sarah, aki az iskolán kívül minden idejét itt töltötte. Rendezett, Viktória korabeli istállójával, ingatag szalmakazlaival meg szénabáláival igazi menedék volt ez a telep a város zajában és zűrzavarában.

– Kiengedted azt a bolond libát?

Sarah éppen szénát rakott a pónik elé, amikor Cowboy John megérkezett. A Stetson-kalapja volt rajta – hogy mindenkinek világos legyen, kivel van dolga –, beesett arca egészen kipirult az erőfeszítéstől, amint a meleg napsütésben gyalogolt, és közben dohányzott.

– Nem. Folyton megcsipkedi a lábam.

– Nekem is. Majd megkérdezem, nem kell-e annak az új étteremnek. Teljesen körbecsipkedte a bokám. – Megálltak, és mindketten a nagyra nőtt madarat nézték, amelyet John egy hete vásárolt pillanatnyi szeszélyből a piacon. – Szilvaszósszal! – vetette oda, mire a lúd sziszegett egyet válaszul.

Sarah nem is emlékezett rá, mióta tölti napjai nagy részét a Sparepenny Lane-en. Amikor kicsi volt, a Papa gyakran felültette Cowboy John loncsos shetlandi pónijaira, a Nagyi meg rosszallóan ciccegett, mintha azt akarná mondani, hogy nem kéne továbbadni az unokának a Papa lovak iránti szenvedélyét. Azután, hogy az anyja elment, a Papa mindig idehozta, hogy ne hallja, ahogy a Nagyi sír, vagy azon ritka alkalmakkor, amikor az anyja hazajött – kiabál vele, vagy könyörög neki, hogy szedje össze magát.

A Papa itt tanította meg lovagolni, fel-alá jártak a mellékutcákon, míg Sarah el nem sajátította a könnyed ügetést. A nagyapja megvetette a többi tulajdonost, aki Cowboy Johnnál tartotta a lovát; az, hogy a városban vagyunk, még nem ok arra, hogy ne járassuk meg mindennap azt a jószágot, mondogatta. Nem engedte, hogy Sarah egyen, amíg a lovát meg nem etette, és nem fürödhetett, amíg ki nem fényesítette a csizmáját. És a Nagyi halála után megérkezett Baucher, akit ők csak Boonak neveztek. Szükségük volt valamire, amire koncentrálhatnak, ami miatt kimozdulnak otthonosságát vesztett lakásukból. És a Papa, aki tudta, milyen veszélyek leselkednek egy kíváncsi tizenéves lányra, úgy döntött, hogy Sarah-nak valamilyen kiút kell. Edzeni kezdte hát az unokáját meg a pej csikót. Sokkal több mindenre megtanította a lányt, mint amit a környékbeli kölykök lovaglásnak neveztek, akik legfeljebb fel tudtak ugrani egy póni hátára, és elvágtáztak vele az utcákon át egészen a mocsárig, közben pedig, hogy valami izgalom is legyen a dologban, padokon, gyümölcsös ládákon és más akadályokon ugrattak át. A Papa még a láthatatlan dolgokból sem engedett, például hogy milliméterre pontosan milyen szögben kell tartania a lejjebb lévő lábát, vagy hogy a keze legyen tökéletesen mozdulatlan. Sarah a végére már sírt, mert néha egyszerűen csak szeretett volna együtt kóborolni a többiekkel, de nem lehetett. Nemcsak azért, mert a Papa meg akarta óvni Boo lábát az aszfaltozott utaktól, hanem azért sem, mert mint mondta, Sarah-nak meg kell tanulnia, hogy varázslatos dolgokat csak munkával és fegyelemmel lehet elérni.

A Papa mindig így beszélt. Ezért szólította John, meg a többiek is, Kapitánynak. Elvileg viccnek szánták, de Sarah tudta, hogy ők is tartanak tőle egy kicsit.

– Kérsz teát? – mutatott John a vízforralóra.

– Nem. Csak fél órám van a lovaglásra. Ma korán be kell érnem a suliba.

– Még mindig azokat a trükköket gyakorlod?

– Nos, ami azt illeti – felelte a lány erőltetetten finom modorban –, ma reggel a féloldalazást gyakoroljuk levegőben történő lábváltással és némi piaffe-fal. A Kapitány parancsainak megfelelően – tette hozzá, és közben megsimogatta a ló csillogó nyakát.

Cowboy John felhorkant.

– Kénytelen leszek megfenyíteni az öregedet. Ha legközelebb erre jár a cirkusz, elintézem, hogy a vadállatok leharapják a karját.

* * *

Natasha munkája során gyakran fordult elő, hogy a gyerek, akit a bíróság előtt képviselt, heteken belül újra ott kötött ki, és újabb megrovásban részesült, vagy intézetbe küldték. Még olyan ügyfele is akadt, akiről az újságok is írtak. De a mostani eset mégis nagyon meglepte – nem a bűn súlyossága, hanem az elkövető személye miatt. Nap mint nap jelentek meg az irodájában kétségbeesett, elhanyagolt vagy bántalmazott gyerekek. Általában szemrebbenés nélkül képes volt végighallgatni a történeteiket. Tíz év alatt annyi ilyet hallott már, hogy közben nemigen gondolt másra, mint az elvégzendő teendőkre: megfelel a gyerek a kritériumoknak? Aláírtam a jogsegélyes papírokat? Milyen erős lesz a védelem? Hihető lesz a tanúvallomás? A többiekhez hasonlóan Ali Ahmadi emlékének is el kellett volna halványulnia – egy újabb név a listán, amely feledésbe merül, a munkatársai meg majd iktatják az ügyet.

A fiú két hónapja kereste fel az irodájában. Beesett szemmel, azzal az óvatos, bizalmatlanságról és kétségbeesésről árulkodó tekintettel nézett rá, amelyet már annyiszor látott. A lábán olcsó, adományból származó sportcipő volt, sovány testén lógott az ing. Sürgős bírósági végzésre volt szüksége, hogy ne küldjék vissza abba az országba, amelyről azt állította, hogy kis híján a halálát okozta.

– A bevándorlás nem az én asztalom – magyarázta Natasha, de Ravi, aki az ilyen ügyekkel szokott foglalkozni, nem volt bent, és a fiúnak sürgős segítségre volt szüksége.

– Nagyon kérem – mondta a nevelőanyja –, én ismerem magát, Natasha. Maga képes ezt elintézni nekünk. – Két évvel azelőtt Natasha képviselte egy másik gyereküket.

Natasha átfutotta az iratokat, felnézett, rámosolygott a fiúra, ő pedig egy-két másodperc múlva viszonozta. Nem volt ez magabiztos mosoly, inkább csak amolyan udvariasság. Mintha a fiú tudta volna, hogy ezt várják tőle. Miközben Natasha gyorsolvasásban végigszaladt a feljegyzéseken, a fiú beszélni kezdett, egyre sebesebben hadart, a nő tolmácsolt, a fiú pedig elmutogatta neki azokat a szavakat, amiket nem értett.

A családja az ellenzékisége miatt vált célponttá. Az apja a munkából tartott hazafelé, amikor eltűnt; az anyját megverték az utcán, aztán a fiú nővérével együtt ő is eltűnt. Ali kétségbeesésében tizenhárom napon át gyalogolt, míg a határhoz nem ért. Miközben beszélt, eleredtek a könnyei, kamaszos szégyenlősséggel dörzsölte a szemét. Ha hazamegy, megölik. Tizenöt éves.

Náluk ez nem számított különleges történetnek.

Linda ott tett-vett az ajtónál.

– Felhívnád a bírósági írnokot, és megkérdeznéd, hogy kaphatnánk-e egy időpontot a négyes számú tanácsnál?

Amikor az ügyfelei kifelé indultak, Natasha a fiú vállára tette a kezét – addig észre se vette, milyen magas. Pedig úgy tűnt, összement, mialatt elmondta a történetét, mintha minden mondat lefűrészelt volna belőle valamennyit.

– Mindent megteszek, ami csak tőlem telik – mondta Natasha –, de továbbra is az a véleményem, hogy nem én vagyok a megfelelő ember erre a feladatra.

Sikerült kiharcolnia a bírósági végzést, de miközben távozóban besöpörte a papírjait az aktatáskájába, észrevette, hogy a fiú megint sír a tárgyalóterem sarkában, némán rázza a zokogás. Natasha kissé hátrahőkölt és elfordította a tekintetét, amikor elhaladt előtte, de a fiú ekkor otthagyta a nevelőanyját, letépett egy láncot a nyakából, és Natasha kezébe nyomta. Nem nézett rá, még akkor sem, amikor Natasha azt mondta neki, hogy erre semmi szükség. Csak állt lehajtott fejjel, a teste kérdőjellé görbült, a tenyere Natasha tenyeréhez simult, noha a vallása parancsai tiltották az ilyen érintést. Natasha jól emlékezett rá, milyen meglepően felnőttes mozdulattal vette a kezébe a fiú a kezét.

És ugyanez a kéz két nappal ezelőtt állítólag „hosszan és kegyetlenül bántalmazott” egy egyelőre meg nem nevezett, huszonhat éves bolti eladónőt az otthonában.

Megint megszólalt Natasha telefonja. Újabb ciccegés, ezúttal már nyíltan. Natasha ismét elnézést kért, majd felállt, összeszedte a holmiját, és elindult a zsúfolt vasúti kocsiban. Alig tudott talpon maradni, mert a vonat hirtelen éles kanyart vett balra. Aktatáskáját a hóna alá szorítva a peron felé igyekezett, és végül talált is egy kis helyet az ablaknál, a lehető legközelebb ahhoz a kocsihoz, ahol engedélyezve volt a mobiltelefon használata. Közben azonban a hívó fél letette. Natasha ledobta a csomagjait, és elkáromkodta magát. Fölöslegesen hagyta ott az ülőhelyét. Épp zsebre akarta dugni a telefont, amikor meglátta az SMS-t: „Szia. El kéne hoznom pár cuccot. És beszélnünk is kellene. Jövő héten jó volna neked valamikor? Mac”

Mac. Natasha a kijelzőre meredt, és mintha minden elcsöndesedett volna körülötte. Mac.

Mi mást tehetne?

„Rendben” – írta vissza, aztán összecsukta a telefont.

* * *

A Citynek ez a csücske valaha tele volt ügyvédi irodákkal, ott sorakoztak egymás mellett a Dickens regényeit idéző épületekben, aranyszínű tábláikon azt ajánlották leendő ügyfeleiknek, hogy a legkülönbözőbb üzleti, adózási és családjogi ügyekben képviselik őket. De a többségük rég átköltözött valamelyik új irodaházba, egy csillogó üvegpalotába a City szélén, ahol a mérnökök által tervezett belső terek kellően huszonegyedik századi környezetet biztosítottak. A Davison Briscoe azonban mostanáig határozottan ellenállt ennek a trendnek, és Natasha zsúfolt, könyvekkel telepakolt szobája a György korabeli rozoga épületben, ahol rajta kívül öt ügyvéd dolgozott, inkább egy egyetemi oktató szobájára emlékeztetett, mint üzleti vállalkozásra.

– Itt vannak az iratok, amiket kértél. – Ben, ez a nyakigláb, szorgalmas fiatalember, aki huszonöt éves volt, de világos, sima arcbőre fiatalabbnak mutatta, letette a rózsaszín szalaggal összekötött dossziét Natasha elé. – Hozzá se nyúltál a croissant-jaidhoz – jegyezte meg.

– Bocs. – Natasha átlapozta az asztalán lévő iratgyűjtőket. – Elment az étvágyam. Ben, kérhetnék tőled egy szívességet? Előkeresnéd Ali Ahmadi aktáját? Sürgős bírósági végzés, nagyjából két hónappal ezelőtt.

Aztán az újságra pillantott, amelyet útközben vett. Hiábavaló kísérlet volt ez arra, hogy meggyőzze magát, csupán képzelődött a vonaton, talán megártott a kevés alvás.

Kinyílt az ajtó, és Conor lépett be. Az a kék csíkos ing volt rajta, amelyet Natasha vett neki a születésnapjára.

– Jó reggelt, Nagymenő. – Áthajolt az asztal fölött, és könnyű csókot lehelt Natasha ajkára. – Milyen volt a tegnap este?

– Jó – felelte a nő. – Nagyon jó. Téged viszont hiányoltak.

– Ilyenkor vannak nálam a fiúk. Bocs, de tudod, hogy megy ez. Amíg nem láthatom őket gyakrabban, egyetlen estét sem merek kihagyni.

– Jól éreztétek magatokat?

– Őrületes buli volt. Harry Potter-DVD, konzervbabos pirítós. Szétvertük a házat. Nem érezted túl nagynak azt a hatalmas szállodai ágyat nélkülem?

Natasha visszaült a székre.

– Conor, odavagyok a társaságodért, de éjfélre úgy kikészültem, hogy egy padon is el tudtam volna aludni a parkban.

Ben jött be ismét, biccentett Conornak, aztán letette a dossziét az asztalra.

– Mr. Ahmadi – mondta.

Conor a dossziét bámulta.

– Ez nem valami kiutasításos ügyed volt pár hónapja? Minek szedted most elő?

– Ben, hoznál nekem egy friss kávét? De a kávézóból, ne azt a Linda-féle barna löttyöt.

Conor egy bankjegyet nyomott a fiú kezébe.

– Nekem is. Dupla presszókávét. Tej nélkül.

– Kinyírod magad – jegyezte meg Natasha.

– De legalább hatékonyan teszem. Oké – mondta aztán, mert látta, hogy Natasha Ben távozására vár. – Mi a baj?

– Ez. – Natasha odaadta Conornak az újságot, és a cikkre mutatott.

Conor gyorsan átolvasta.

– Aha. A te ügyfeledről van szó – mondta.

– Hát igen. – Natasha előrenyújtotta a karját, és egy pillanatra az asztalra ejtette a fejét. Aztán elvette az egyik mandulás croissant-t. – Az én ügyfelem volt. Azon gondolkodom, ne szóljak-e Richardnak.

– A főnöknek? Jaj, dehogy, eszedbe ne jusson! Semmi szükség szőrcsuhára, Nagymenő.

– De ez elég súlyos bűncselekmény.

– De hogyan láthattad volna előre? Ne foglalkozz vele, Natasha. Ez a munkánk része, édesem. Te is tudod.

– Tudom. Csak ez olyan… olyan szomorú. És az a fiú… – A fejét csóválta, ahogy eszébe jutottak az emlékek. – Nem is tudom. Nem olyan típusnak tűnt.

– Nem olyan típusnak tűnt. – Conor hangosan felnevetett.

– Igazán nem. – Natasha kortyolt egyet a kihűlt kávéjából. – Rossz érzés, hogy részese voltam egy ilyen szörnyűségnek. Akaratlanul is felelősnek érzem magam.

– Miért? Te kényszerítetted, hogy támadja meg a lányt?

– Tudod, hogy nem így értem. Mindent megtettem, hogy az országban maradhasson. Én vagyok a felelős azért, hogy itt van.

– Mert szerinted erre senki más nem lett volna képes?

– Hát…

– Ne hidd, hogy te vagy a világ közepe, Natasha. – Conor megütögette a dossziét. – Ha Ravi itt lett volna, ő intézte volna el. Hagyd ezt. Lépj tovább. Abban maradtunk, hogy ma este beülünk valahová egy italra. Még mindig benne vagy? Mit szólnál az Archeryhez? Tudod, újabban tapast is adnak.

De Natasha mindig is sokkal jobban szeretett tanácsot adni, mint elfogadni. Pár órával később azon kapta magát, hogy megint kinyitja Ahmadi aktáját, nyomokat keres, valamit, ami megmagyarázza, miként lehetséges, hogy ez a fiú, akit sírni látott, aki olyan gyengéden fogta a kezét, ilyen értelmetlen erőszakra volt képes. Ez egyszerűen felfoghatatlan.

– Ben! Légy szíves keress nekem egy atlaszt.

– Atlaszt?

Ben húsz perc múlva megjelent egy kopott, vászonkötésű atlasszal, amelynek foltokban hámlott le a gerince.

– Valószínűleg nagyon elavult. Még… hűha… még Perzsia meg Bombay szerepel benne – mondta bocsánatképpen. – Lehet, hogy jobban jársz, ha megnézed a neten, amit keresel. Én szívesen megcsinálom helyetted.

– Tudod jól, hogy én gépromboló vagyok, Ben – mondta Natasha, miközben az iratokat lapozgatta. – Papíron kell látnom.

Hirtelen az az ötlete támadt, hogy megnézi, honnan származik a fiú; a város neve beleégett az emlékezetébe.

És miközben a térképet bámulta, és az ujjával követte a helyneveket, egyszerre rájött, hogy sem a nevelőanyja, sem a szociális munkások, sem a jogászok nem tették fel Ali Ahmadinak a legkézenfekvőbb kérdést. Pedig a térképre nézve óhatatlanul felmerült az emberben: hogyan tud valaki ezerötszáz kilométert megtenni gyalog tizenhárom nap alatt?

Aznap este Natasha a bárban ült, és átkozta magát, amiért nem volt elég alapos. Elmondta Conornak a történetet, és a férfi rövid, fanyar nevetést hallatott, aztán megvonta a vállát.

– Tudod, mennyire kétségbeesettek ezek a kölykök – mondta. – Azt mondják, amit szerintük hallani akarsz.

Natasha nap mint nap találkozott menekültekkel, „problémás” gyerekekkel, otthonról kidobott vagy elhanyagolt fiatalokkal, kamaszokkal, akik soha nem részesültek egy dicsérő szóban vagy támogató ölelésben, akiknek az arcvonásai idő előtt megkeményedtek, és az agyuk csakis a túlélésre koncentrált. Úgy vélte, általában hamar rájön, ki hazudik: a lányok, akik azt állítják, a szüleik bántalmazzák őket, csak mert nincs kedvük otthon lakni; a menedékkérők, akik megesküsznek, hogy tizenegy vagy tizenkét évesek, holott a vak is látja a sűrű, kamaszos borostát az arcukon. Megszokta, hogy visszaesőkkel találkozik, akiknél örökösen egymást követi a törvényszegés és az állítólagos megbánás. De Ahmadi egész egyszerűen megindította.

Conor figyelmesen végighallgatta.

– Oké. Biztos, hogy arról a helyről van szó?

– Benne van a neve a vallomásokban – mondta Natasha, majd egy ásványvizet kért az arra járó pincértől.

– És tényleg nem gyalogolhatott ennyit?

– Alig két hét alatt? – Natasha hangjában akaratlanul is gúny csengett. – Több mint napi száz kilométer. Kiszámoltam.

– Nem tudom, miért izgatod magad ezen. Téged véd az ügyvédeket megillető mentelmi jog. Semmit sem tudtál erről, amikor a fiút képviselted, akkor hát mit számít? Nem kell mondanod semmit. Nem kell tenned semmit. A fenébe, velem is gyakran megtörténik. Az ügyfeleim nagy részének azt kell mondanom az első megbeszélésen, hogy fogják be, még mielőtt olyasmit mondanának, amit jobb, ha nem hallok.

De ha ellenőrizte volna a fiú sztoriját, hamarabb rájöhetett volna, hogy Ahmadi hazudik, szeretett volna tiltakozni Natasha. És akkor megtehette volna, hogy etikai okokra hivatkozva nem vállalja el az ügyet. Ez gyakran elég ahhoz, hogy az illetékesek kicsit alaposabban megvizsgálják a tényeket. Megmenthette volna azt a nőt, azt az ismeretlen, huszonhat éves bolti eladót. De ő csak átlapozta a feljegyzéseket. És hagyta elmenni a fiút, eltűnni a város valamelyik zugában, azt feltételezve róla, hogy a jók közé tartozik, akiknek többé nem kell bíróság elé állniuk.

Ha hazudott arról, hogyan jutott el ide, lehet, hogy mindenről hazudott.

Conor hátradőlt, és nagyot kortyolt a borából.

– Ugyan, hagyd már ezt, Natasha. Egy szerencsétlen kölyöknek sikerült megúsznia, hogy visszaküldjék a pokolnak valami koszos bugyrába. És akkor mi van? Lépjünk már tovább.

Conor még a legkomolyabb ügyeknél is megtévesztően optimistán viselkedett, szélesen vigyorgott a bíróság épülete előtt, szívélyesen üdvözölt mindenkit, mintha hidegen hagyná, győz-e vagy sem. Most megtapogatta a zsebeit.

– Hozol nekem még egyet? Majd később kiszaladok a pénzkiadó automatához.

Natasha belenyúlt a táskájába, hogy megkeresse a tárcáját, és beleütköztek az ujjai valamibe. Kihúzta. Egy kis amulett volt, az érdes felületű ezüstlovacska, amelyet Ahmadi adott neki, amikor nyertek a bíróságon. Natasha annak idején azonnal elhatározta, hogy visszaküldi neki – amúgy is alig van valamije –, de aztán megfeledkezett róla. Most pedig a kudarcára emlékeztette. Egyszerre eszébe jutott az a szokatlan látvány, amelyben ma reggel volt része: földöntúli jelenés, városi környezetben.

– Conor, iszonyú fura dolgot láttam ma reggel.

A vonat tizenöt percig állt egy alagútban a Liverpool Street pályaudvar előtt. Már ennyi idő alatt is olyan meleg lett a szerelvényben, hogy az utasok idegesen fészkelődni kezdtek, és halk, elégedetlen moraj hullámzott végig a vonaton. Natasha pedig, miután nem volt térerő, kibámult a fekete semmibe, és a volt férjére gondolt, aki még mindig csak félig volt a volt férje.

Éppen a másik lábára helyezte át a testsúlyát, amikor a vonat a túlmelegedett fém éles sivításával előrelendült, és kidöcögött a napfénybe. Natasha megfogadta, hogy nem gondol többet Macre. Nem gondol többet Ali Ahmadira, aki olyan nyomasztóan más embernek bizonyult, mint amilyennek mutatta magát.

És ekkor látta meg: olyan gyorsan suhant el alattuk, olyan valószínűtlen volt, hogy nem is tudta biztosan, jól látta-e, és hiába nyújtogatta a nyakát hátrafelé, hogy még egyszer lássa. Egy pillanat alatt eltűnt, elnyelték az elmosódó utcák és udvarok, koszos erkélyek és kipufogógázoktól megszürkült szárítókötelek.

De a kép ott lebegett előtte egész nap, jóval azután is, hogy a vonat bevitte a City párás központjába. Magas házak közé beszorított, csöndes, macskaköves utcában, kamionos telephelyek és parkoló autók között egy fiatal lány állt felemelt karral, a kezében hosszú bot, amelyet nem fenyegetően tartott, hanem inkább mutatott vele valamit.

Egy hatalmas termetű ló magasodott fölé, az út közepén ágaskodott izmos hátsó lábain.

Natasha visszadobta a táskájába az ezüstmedált, és megborzongott.

– Hallottad, amit mondtam?

– Hm? – Conor az újságot olvasta. Már nem érdekelte, amiről Natasha beszélt. Mindig azt mondja, hogy lépjen tovább. Mintha ő képes volna rá.

Natasha a férfira meredt.

– Nem érdekes – mondta. – Megyek, hozom az italokat.

MÁSODIK FEJEZET

„Mindenesetre vigyázzunk, hogy szelíd, könnyen

kezelhető és emberszerető csikó kerüljön a belovagló

elé. Az ilyen magatartás ugyanis már többnyire

otthon, a lovász segítségével is elérhető.”

Xenophón: A lovaglás művészete

Boo nem olyan ló volt, amilyenekkel a kelet-londoni mellékutcák istállóiban lehet találkozni. Nem volt sem súlyos léptű, szőrös lábú igavonó, sem hattyúnyakú telivér versenyló, olyan, amelyet gyorsan befognak egy ügetőkocsi elé, hogy aztán illegális versenyeket rendezzenek vele az autópályán. Az eredmények titkos könyvekbe kerülnek, és az illegális fogadások nyomán vastag pénzkötegek vándorolnak egyik zsebből a másikba. Nem volt illedelmes lovasiskolai hátasló sem, amilyenekkel a Hyde Parkban lehet találkozni, és nem tartozott azok közé az alacsony, zömök, fekete, fehér vagy tarka pónik közé, amelyek többé-kevésbé békésen tűrik, hogy lépcsőkön lovagoljanak le vagy söröshordók fölött ugrassanak át velük, netán bevigyék őket a liftbe, hogy aztán a tulajdonosaik visító nevetés közepette vágtázzanak végig velük a bérház folyosóin.

Boo selle français volt, erős csontú telivér, a lábai vastagabbak és a háta erőteljesebb, mint ennél a fajtánál szokásos. Sportos volt, de biztos lábú. Rövid hátával ügyesen tudott ugrani, szelíd, már-már kutyára emlékeztető természete miatt pedig különösen békésen és barátságosan viselkedett. A legvadabb forgalom sem ijesztette meg, és imádta a társaságot. Könnyen elunta magát, ezért a Papa annyi lufit akasztott fel a bokszában a szórakoztatására, hogy Cowboy John azt dünnyögte, az öreg talán a kosárligában akar biztos posztot szerezni a lónak.

A többi gyerek Sarah iskolájában meg a lakótelepen kis papírcsomagokban vagy műanyag zacskókban szerezte be a drogot, lopott autókkal száguldozott az egyre kisebb beépítetlen területeken, vagy órákat töltött azzal, hogy úgy öltözzön fel, mint a celebek, és jóval figyelmesebben tanulmányozta a hírességekről szóló magazinokat, mint bármelyik tankönyvet. Sarah-t ez mind hidegen hagyta. Attól kezdve, hogy feltette a nyerget és beszívta a meleg testű lovak és a tiszta bőr ismerős illatát, minden mást elfelejtett.

Ha Boo hátán ült, mindent maga mögött hagyott, ami dühítő, mocskos, lehangoló. A lovaglás elfeledtette vele, hogy ő a legvéznább lány az osztályban, és az egyetlen, akinek tulajdonképpen semmi oka melltartót viselni, meg hogy a török lányon, Reneen kívül, akivel senki sem áll szóba, egyedül neki nincs mobiltelefonja meg számítógépe. Elfeledtette vele, hogy neki csak a Papa a családja.

Ha jó napjuk volt, csodálta a ló fenségességét, puszta erejét és azt, hogy mire képes a kedvéért. A ló csak akkor viselkedett rosszul, ha ő nem megfelelően kérte valamire – mert az esze még az iskolai dolgokon járt, vagy azon, hogy szomjas vagy fáradt –, de amikor megtalálták a hangot, olyan kezes volt, hogy Sarah egészen meghatódott. Boo az övé, és nincs még egy ilyen ló a világon.

A Papa azt mondta róla azoknak, akik nem értettek a lovakhoz, hogy olyan, mintha az ember egy traktorról átülne egy Rolls-Royce-ba: minden tökéletesen be van állítva, hibátlanul működik, elegáns. Finoman bánunk vele, nem kell csapkodni meg kiabálni. A két agy, a két akarat egy ütemre jár. Sarah megkéri valamire Boot, mire a ló felkészül, maga alá húzza a lábait, a szügyére ejti nagy fejét, és megteszi, amit kérnek tőle. Boo tudásának határa ott húzódik, ahol Sarah tudásáé, mondta a Papa. Azt is hozzátette, hogy ilyen kedves természetű lovat még sohasem látott.

De azért ez nem mindig volt így: Sarah-nak két, félhold alakú sebhely virított a karján, ott, ahol Boo megharapta, és amikor betörték a lovat, előfordult, hogy elharapta a vezetőszárat, és lobogó farokkal átvágtázott a parkon, miközben az anyukák sikoltozva menekültek a babakocsikkal, a Papa meg hangosan imádkozott franciául, nehogy elcsapja egy autó. A Papa mindig azt mondta Sarah-nak, hogy ő tehet róla. Annyit hajtogatta ezt, hogy Sarah a végén már legszívesebben ráüvöltött volna, de most, hogy már jobban értett a dologhoz, el kellett ismernie, hogy a nagyapjának igaza volt.

A lovakra talán minden állatnál inkább igaz, hogy az ember teszi őket olyanná, amilyenek. Lehet egy ló természeténél fogva ideges, félős vagy indulatos, a környezetére adott reakcióit teljes egészében az határozza meg, hogyan bánnak vele. Egy gyerektől még csak kaphat második esélyt az ember, mert a gyerek azt reméli, hogy szeretni fogják. A kutya alázatosan visszatér ahhoz is, aki megverte. De egy ló soha többé nem engedi közel magához azt, aki ilyet tett vele – sőt senki mást sem. Úgyhogy a Papa soha nem kiabált Booval. Soha nem jött ki a sodrából, nem mérgelődött, még akkor sem, amikor Boo nyilvánvalóan csak rosszalkodott, rakoncátlankodott, mint valami kamasz.

De mostanra már Boo betöltötte a nyolcadik évét, vagyis felnőtt. Eleget tanították ahhoz, hogy tudja, mi a jó modor, elég okos volt ahhoz, hogy könnyedén lépkedjen, és elég elegáns volt – már ha a Papa ezt is olyan helyesen ítéli meg, mint minden egyebet – ahhoz, hogy elrepítse Sarah-t ebből a kaotikus városból valahová, ahol fényes jövő várja.

* * *

Cowboy John a seprűjére támaszkodva lesett át a park kapuján, nézte, ahogy a lány egyforma kis körökben vágtázik a sarokban, a fák mellett, csak azért lassít időnként, hogy megdicsérje a lovat, vagy hagyja, hogy egy kicsit kinyújtóztassa a tagjait. Sarah-n nem volt lovaglósapka – a lázadás ritka gesztusa volt ez a nagyapja ellen, aki sosem engedte volna neki, hogy sapka nélkül üljön fel a lóra –, és a nap ugyanolyan szépen csillogott a haján, mint a ló szőrén. John látta, amint a postás elbiciklizik mellettük, odakiált valamit, Sarah üdvözlésképpen int felé, de a fejét nem fordítja el.

Rendes gyerek ez, nem olyan, mint a többiek, akik idejárnak. Azok képesek addig hajszolni a lovukat a kihalt utcákon, míg fel nem reped a patája, aztán csapzottan, kimerülten visszakötik a helyére az istállóban, és már rohannak is haza, miután megígérték, hogy az apjuk vagy az anyjuk másnap már tényleg elhozza a bérleti díjat. Szemtelenkednek a felnőttekkel, a zsebpénzüket cigire költik – amit John el szokott kobozni tőlük, ha az udvarban gyújtottak rá. „Teszek rá, hogy mi lesz a tüdőddel. De azt nem nézem végig, hogy felfüstölöd a lovaimat”, mondogatta. És eközben többnyire elmélázva nagyot szippantott a saját cigarettájából. A legutóbbi dobozt egy alig nyolcéves gyerektől vette el.

Sarah Lachapelle valószínűleg soha életében nem gyújtott rá. A Kapitány ugyanolyan szigorúan bánik vele, mint a lovával: nem játszhat késő estig, nem ihat, nem dohányozhat, nem lóghat az utcán. A lány sosem tiltakozik. Így nevelte az öreg.

Nem úgy, mint Sarah anyját.

Cowboy John levette a kalapját, és megtörölte a homlokát. Máris érezte, hogy a kopott bőr fejfedőn át beszivárog a testébe a meleg. Máltai Sal megnyugtatta, hogy a Kapitány lova ugyanolyan biztonságban lesz itt, ha átveszi a telepet, mint bárki másé, aki nincs hátralékban. A hely ugyanaz marad, ami negyven éve volt: istálló.

„Szükségem van egy bázisra” mondogatta Johnnak. „Ez közel van a házamhoz. A lovaim jól érzik itt magukat.” Úgy beszélt, mintha már megszületett volna a döntés. És ezen a romos telepen kényelmesen intézheted az üzleteidet, válaszolta volna a legszívesebben John, de egy olyan embernek, mint Sal, jobb, ha nem mondunk ilyesmit. Különösen, ha annyi pénzt kínál, mint amennyit említett.

Az az igazság, hogy Cowboy John elfáradt. Nem volt ellenére a gondolat, hogy leköltözzön vidékre, elcserélje a házát egy kis vidéki birtokra, ahol a lovai nyugodtan legelészhetnek. A városi élet egyre rondább, ő meg öregszik, elege van abból, hogy harcolnia kelljen az önkormányzattal, elege van abból, hogy folyton szedegetnie kelljen a törött üvegeket, amiket a részegek meg a hülyék mindennap átdobálnak a kapu fölött, hogy az állatok megvágják magukat. Belefáradt, hogy veszekedjen a gyerekekkel, akik nem akarják megfizetni a tartozásukat. Egyre gyakrabban látta maga előtt, amint egy verandán üldögél valahol, és nézi az egyetlen zöld vonalból álló horizontot.

Sal nem akarja beépíteni a telket. És szép összegről beszélt, annyiról, amennyiből John valóra válthatná az álmát. Mégis… A pénz ellenére, a béke csábítása ellenére, annak ellenére, hogy elnézhetné, amint a jószágok a farkukat lengetve legelik a dús füvet, a lelke mélyén valahogy nem szívesen adta volna át a telepet annak az embernek. Mindinkább az volt az érzése, hogy Sal ígéretei fabatkát sem érnek.

* * *

– Bon anniversaire!{14}

Sarah éppen a kulcsát húzta ki a zárból. A lakásba lépve előbb hallotta a nagyapja hangját, mint hogy őt magát látta volna. Elmosolyodott.

– Merci!{15}

Azt gondolta, születésnapi torta várja majd a konyhaasztalon, mint előző évben, de amikor végigment az előszobán, azt látta, hogy a nagyapja a tévé előtt ül.

– Voilà! Ülj le, ülj le! – rendelkezett, miután kétfelől megpuszilta. A legszebb nyakkendője volt rajta.

Sarah a kis konyhaasztalra sandított.

– Nem teázunk?

– Pizzát eszünk. Utána. Te választasz – mondta, a listára mutatva. Az ételrendelés ritka luxusnak számított náluk.

– Mi után?

Sarah letette a táskáját. Egyszerre izgalom töltötte el. A Papa olyan elégedettnek tűnt, valósággal fülig ért a szája. Sarah nem is emlékezett rá, mikor látta utoljára ilyennek. Amióta négy éve meghalt a Nagyi, a Papa magába zárkózott, csak akkor engedett fel, amikor Boo megérkezett. Sarah tudta, hogy a nagyapja szereti őt, de nem úgy, mint ahogy a tévében látni: nem mondogatta neki, hogy szereti, nem kérdezte tőle, mire gondol. Gondoskodott róla, hogy rendesen egyen, tisztálkodjon, és mindig írja meg a házi feladatát. Praktikus dolgokra tanította: arra, hogyan kell a pénzzel bánni, megjavítani a dolgokat és lovagolni. Már jó ideje kitanulták a mosógép használatát, a háztartásvezetés titkait és azt, hogy hol lehet a legolcsóbban elintézni a heti bevásárlást. Ha Sarah szomorú volt, a nagyapja a vállára tette a kezét, mintha azt mondaná, hogy ne keseredjen el. Ha mámoros izgalom fogta el, megvárta, míg lenyugszik. Ha hibázott, szűkszavúan, olykor csak egy rosszalló pillantással adta tudtára a véleményét. Egyszóval, bizonyos értelemben úgy bánt vele, mint egy lóval.

– Előbb – mondta most – megnézünk valamit.

Sarah követte a Papa tekintetét, és egy DVD-lejátszót látott, amely aznap reggel, amikor elment otthonról, még nem volt ott.

– Vettél nekem egy DVD-lejátszót? – Sarah letérdelt, és végighúzta az ujját a csillogó fémfelületen.

– Nem új – mondta bocsánatkérően a nagyapja –, de parfait{16}. És nem lopott. Az adományboltban vettem.

– Bármit nézhetünk? – kiáltott fel Sarah. Ugyanúgy kölcsönözhet majd filmeket, mint a többi lány a suliban. Mindig évekkel volt elmaradva a társai mögött, ha filmek kerültek szóba.

– Nem éppen bármit. Egy spectacle-t{17} fogunk megnézni. De előbb… – A Papa hátranyúlt, elővett egy üveget, elegáns mozdulattal kinyitotta, és töltött. – Most már betöltötted a tizennégyet, igaz? Elég nagy vagy hozzá, hogy igyál egy korty bort. – Bólintott, miközben odaadta Sarah-nak a poharat.

Sarah kortyolt egyet, igyekezett nem mutatni, mennyire nem ízlik neki a savanyú bor. Jobban esett volna egy cukormentes kóla, de nem akart ünneprontó lenni.

A nagyapja elégedetten igazította meg a szemüvegét, a távkapcsolóra meredt, aztán kissé hivalkodóan – ami arról árulkodott, hogy a nap folyamán alaposan begyakorolta a mozdulatot – megnyomott egy gombot. A képernyő egy villanással életre kelt, a Papa pedig a puha párnákkal mit sem törődve, egyenes tartással visszaült a kanapéra. Kortyolt egyet a borából. Sarah a Papa elégedett arcára pillantott, leült mellé, aztán odabújt hozzá.

Megszólalt a zene, valami klasszikus, majd egy fehér ló lépdelt át peckesen a képen.

– Ez csak nem a…

– A Cadre Noir – erősítette meg a nagyapja. – Most látni fogod, mi a célunk.

* * *

Még a lórajongók között is sokan vannak, akik sosem hallottak a Cadre Noirról. A francia elit lovasok titokzatos szervezete az 1700-as évek óta létezett, és létezik még ma is, méghozzá olyan formában, hogy az alapítói is ráismernének. Ezen az akadémián komoly viták folynak arról, milyen szögben kell tartania a lónak a hátsó lábát, amikor az ezeréves múltra visszatekintő croupade-ot vagy levade-ot mutatja be, a lovasok pedig régimódi fekete uniformist hordanak. Évente csak egy-két új tagot vesznek fel, és a cél nem az, hogy pénzt keressenek, vagy hogy közönség előtt mutogassák képességeiket és tudásukat, hanem az, hogy a végsőkig tökéletesítsenek olyan apróságokat, amiket a legtöbb ember észre sem vesz. Persze kérdezhetnénk, hogy mi értelme ennek, de ha valaki látja mozogni ezeket a lovakat komor lovasaikkal a hátukon, tökéletes szimmetriában felsorakozni vagy bámulatos ugrásokkal dacolni a gravitációval, ha elnézi furcsa tánclépéseiket, készséges izmaikat, akaratlanul is mélyen megindítja engedelmességük, szépségük, elképesztő ügyességük. És még ha nem is szereti különösebben a lovakat – vagy a franciákat –, azért örül, hogy még mindig létezik ilyen intézmény.

Sarah szótlanul nézte végig a negyvenperces előadást. Mintha megbabonázták volna. A legszívesebben azonnal rohant volna Boohoz, hogy utánozza, amit látott. Biztos volt benne, hogy Boo is képes erre. Boo szebb, erősebb, mint a felvételen szereplő lovak némelyike, és megvannak benne ezek a képességek – épp elégszer ült a hátán, hogy érezze. Miközben a műsort nézte, meg-megrándult a keze, lába, együtt mozgott a lovakkal, biztatta őket, hogy tökéletesen hajtsák végre az ókori görögök óta gyakorolt mozdulatokat.

Az ő arénája csak egy kikopott füvű, szemetes park volt, nem egy nagy palota egy történelmi francia városban, a lovaglóruhája farmer és póló, nem elegáns, aranyzsinóros fekete zubbony és tányérsapka. De pontosan tudta, mit élnek át ezek az emberek: amikor a kamera elidőzött az erőlködéstől, együttérzéstől, elszántságtól feszült arcokon, sokkal inkább rokon léleknek érezte őket, mint az iskolatársnőit. Minden, amit a Papa megtanított neki, most kezdett a helyére kerülni. A Papa azt mondta, többévi munka vár még rájuk. Azt mondta, ha Sarah most próbálkozna, az olyan lenne, mintha Cowboy John le akarná futni a maratont, cigarettával a kezében. És Sarah most már látta, merrefelé tartanak, mi a nagy cél: a capriole. A legbonyolultabb, legnehezebb és legszebb mozdulat, amire egy ló képes: balett-táncost megszégyenítő ugrással mind a négy patáját felemeli a földről, úgy emelkedik fel, mintha súlytalan volna, aztán a levegőben hátrarúg, mintha gúnyt űzne a gravitáció törvényéből. Gyönyörű. Félelmetes. Ámulatba ejtő.

Sarah sosem tudta megfogalmazni, mit érez, amikor a Papa a francia iskoláról magyarázott neki, vagyis fogalma sem volt, milyen valós esélyeik vannak. Bármit mondott is a nagyapja, ő sosem tudta átváltani a Cowboy Johnnál töltött időt meg a parkbeli gyakorlást a Papa által lefestett jövőre. Most, amint a stáblistát nézte, rájött, hogy a film éppen ellentétes hatást ért el nála, mint amit a nagyapja szeretett volna. Egész egyszerűen megerősítette azt a gyanúját, hogy a Papa csak ábrándokat kerget. Nem számít, milyen jó a lova. Hogyan is tudná megtenni a legmerészebb ugrást: azt, amelyik a londoni külvárosból a Cadre Noir csillogó világába vezet?

A gondolat nyomán azonnal bűntudat tört rá. A nagyapjára sandított, mert attól tartott, talán belelát a fejébe. De a Papa tekintete még mindig a képernyőre tapadt. Ekkor vette észre Sarah, hogy egy könnycsepp gördül végig az arcán.

– Papa… – szólalt meg. Az öregembernek megfeszült az állkapcsa. Miután összeszedte magát, halkan annyit mondott:

– Sarah. Ez a te menedéked.

Menedék? De mi elől? Sarah sosem érezte olyan rémesnek az életét, amilyennek a jelek szerint a Papa tartotta.

– Ezt szánom neked.

Sarah nyelt egyet.

A Papa a magasba emelte a DVD tokját.

– Levelet kaptam egy régi saumuri barátomtól, Jacques Varjus-től. Azt írja, már két nőt is felvettek. Több száz évig meg se fordult a fejükben ilyesmi, de most már nőket is felvesznek. Nem kell katonának lenni hozzá. Csak kiválónak kell lenni. Ez óriási lehetőség, Sarah.

Sarah-t egy kicsit elbátortalanította ez a nagy lelkesedés.

– Neked megvan hozzá a tehetséged. Csak fegyelemre van szükséged. Nem akarom, hogy elpazarold az életed. Nem akarom azt látni, hogy ezekkel az imbécile-ekkel{18} tengsz-lengsz, a végén meg itt tologatod a babakocsit – intett az ablakon túl elterülő parkoló felé.

– De én…

A nagyapja felemelte a kezét.

– Semmit sem adhatok neked, csak ezt. A tudásomat. Az erőfeszítéseimet. – Elmosolyodott, lágyabb hangon folytatta: – Az én fekete egyenruhás kislányom… La fille du Cadre Noir.{19}

Sarah némán bólintott. A nagyapja sosem viselkedett érzelmesen, de most sebezhetőnek, szánalomra méltónak látta, és ez egy kicsit megijesztette. A bor miatt van, mondta magában, a Papa ritkán iszik. A bor teremtett ilyen érzelgős hangulatot. Sarah a poharát babrálta, nem nézett a nagyapja arcára.

– Szép ajándék volt.

A Papa ismét közelebb húzódott hozzá. Úgy tűnt, már ura az érzelmeinek.

– Non! Un demi cadeau?{20} – mondta. – Akarod tudni, mi a másik fele?

Sarah megkönnyebbülten vigyorodott el.

– Pizza?

– Pff! Pizza! Non, non… regards.{21} – Előhúzott egy borítékot, és odaadta Sarah-nak.

– Mi ez?

A Papa a boríték felé intett.

Sarah kibontotta, megnézte, mi van benne, és mozdulatlanná dermedt a keze. Négy jegy. Kettő egy busz- és komputazásra. Kettő a Cadre Noir bemutatójára.

– Varjus-től. En novembre.{22} Vakációzunk egyet.

Sosem jártak külföldön, akkor sem, amikor a Nagyi még élt.

– Franciaországba megyünk?

– Ideje. Neked ideje, hogy lásd, nekem meg ideje, hogy visszatérjek. Varjus barátom most a Grand Dieu. Tudod, mi az? A legnagyobb, a legrutinosabb lovas a Cadre Noirban. Nem is… egész Franciaországban.

Sarah a prospektust bámulta, a sötét ruhás lovasokat, a fényes szőrű lovakat.

A Papa szemlátomást megint tűzbe jött.

– Már kitöltöttem az útlevélkérő lapot. Csak a fényképedre van szükségem.

– De miből fizetted?

– Eladtam pár dolgot. Pas du tout.{23} Örülsz? Jó születésnapod van?

Sarah csak ekkor vette észre, hogy a nagyapja csuklójáról hiányzik az óra. A Longines, amit az esküvőjükre kapott a Nagyitól. Olyan értékes volt, hogy ő hozzá sem érhetett kicsi korában. Rá akart kérdezni, de a torkában rekedtek a szavak.

– Sarah?

A lány átölelte a nagyapját, de nem tudta belesuttogni háláját a puha, kinyúlt kardigánba, mert nem találta a szavakat.

{1} Nemde?

{2} Sok szerencsét, lovas.

{3} Figyelem!

{4} Idomár.

{5} Készen állnak?

{6} Rendben?

{7} Mester fokozatú lovas.

{8} Xenophón A lovaglás művészete című művéből származó idézeteket Nemes Júlia fordításában közöljük.

{9} Hátra!

{10} Jó! Ez jó volt!

{11} Egy, kettő, három… hopp!

{12} Egy, kettő, hátra!

{13} És végül! Hátra!

{14} Boldog születésnapot!

{15} Köszönöm!

{16} Tökéletes.

{17} Előadás.

{18} Hülye.

{19} A Cadre Noir lánya.

{20} Nem! Csak fél ajándék.

{21} Nem, nem… nézd.

{22} Novemberben.

{23} Semmiség.