RAVEN KENNEDY

GLEAM

A mű eredeti címe: The Plated Prisoners series Book3, Gleam

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © Raven Kennedy, 2022

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia 2024

©Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635802210

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akiket sötétségben tartottak.

Mosolyogjatok rá a napra

ELŐSZÓ

AUREN

Tíz évvel ezelőtt

Itt nem dalol az ég.

Nem táncol és nem játszik, nem merül alá a bőrömre édes illatokkal, nem lehel friss csókot a hajamra a szellő.

Nem úgy, mint Annwynban.

Itt esőt sír az ég, a víz elárasztja a földet, de még ez sem mossa el a bűzt. Lenyugszik a nap, felkel a hold, de nincs összhangban a tojáshéj csillagokban szunyókáló istennőkkel. Lagymatag és hiányos a horizont.

Itt semmi sem olyan élénk, mint otthon. De ez talán csak egy kislány hamis emlékezete. Talán Annwyn egyáltalán nem is ilyen volt, csak elfelejtettem.

Ha így van, akkor inkább tovább színlelek. Szeretem ezt a fejemben élő emléket – az érzékeimet átitató, túlcsorduló vidámságot.

Itt is túlterheltek az érzékeim, de nem a jó értelemben.

Derfort kikötőt még mindig átitatja a reggeli zápor. Itt minden állandóan vizes a tenger vagy az ég, néha mindkettő miatt. Itt minden nyeregtető faanyaga felázott, és minden ajtó mállik és pattogzik a túlzott nyirkosságtól.

A felhők gyakran sodornak vihart a tenger felől, melyek itt tombolják ki magukat. Az eső mégsem tisztít meg semmit. Egyszerűen csak visszatér a tengerbe, amely táplálta, és halbűzt árasztva önti el a sáros utcákat.

Ma ragacsos a levegő a sok párától, amely átitatja a ruhámat, és megüli a tüdőmet. Nagy szerencsém van, ha az éjszakára kiterített ruháim megszáradnak, és nem göndörödik be a hajam a nedvességtől.

De különben sem néz senki a hajamra vagy az öltözékemre. A kapzsi tekintetek mindig aranyszínű orcámra szegeződnek, és végigkalandoznak a bőrömön, amely vagy tíz árnyalattal csillogóbb, semhogy igazi legyen. Ezért ismernek festett lányként. Én vagyok Derfort kikötő aranyozott árvája. Mindegy, miféle rongyokat viselek, képtelen gazdagság rejtőzik nedves ruháim alatt. Semmi közöm a bőröm haszontalan gazdagságához, mégis mindennek ez az oka.

Az utcai árusok ponyvasátrai még sötétek a piac utcáján, a vászonzsákok tele vannak, a letakart kordékról víz csöpög. Behunyom a szemem, és levegőt veszek, megpróbálok úgy tenni, mintha nem érezném a horgonykovácsok maró vasszagát. Mintha nem érezném a horgonyzó hajók ázott deszkáinak a szagát. Mintha nem érezném a rekeszekben ficánkoló halak és a sós part menti homok bűzét.

Nem elég élénk a képzeletem, hogy távol tartsam az orrfacsaró szagokat.

A levegő természetesen egy kicsit jobb illatú lenne, ha nem a kocsma szemetesládájának a tetején ülnék. Bármilyen szörnyű büdös a poshadt sör, ez az egyik legszárazabb és legárnyékosabb hely, és ez értékessé teszi.

Elhelyezkedek a fémtetőn, az épületnek vetem a hátamat, és a piacot fürkészem. Nem kéne itt lennem. Folyamatos mozgásban kéne lennem, de még az is nagyon kockázatos. Zakirnak túl sok kémje van városszerte. Csak idő kérdése, hogy elkapjon, akár egy helyben maradok, akár nem. Bujkálok előle és a kötelességek elől, amelyeket rám kényszerít. Rejtőzködöm gengszterei elől, akik az utcákon kóborolnak, és a kolduló gyerekeken tartják a szemüket – nem a biztonságuk érdekében, hanem hogy senki más ne tolakodhasson be Zakir területére, és ne lophassa meg a tolvajait.

Olyan helyen bujkálok, ahol nem is remélhetem, hogy rejtve maradhatok.

Felpattan a szemhéjam, mintha húzná valaki, felemelem a tekintetem, és két árussátor között az óceánra nézek. Figyelem a lehorgonyzott hajók vitorláit, melyek olyan alakúak, mint a kipányvázott felhők, és az ég felé törnek. Összeszorul a gyomrom a látványtól, amely csúfolódva csábít szökésre. Bukdácsoló próbálkozásra a látóhatár peremén várakozó szabadságra.

De hazugság.

Derfortban súlyos büntetés vár a potyautasokra, és bolond lennék, ha megpróbálnám. Zakir sok kölyke próbálkozott vele, és nem érték meg, hogy elmeséljék a történetüket. Nem hiszem, hogy valaha is megfeledkeznék róla, hogyan csipkedték a sirályok fellógatott, megnyúzott hullájukat, melyeket ott hagytak himbálózni a tengeri szélben, összeaszni a sós esőben.

Messze az a legszörnyűbb szag.

– Az ördögbe is, mi a frászt művelsz itt?!

Összerándulok, és a mozdulattal felhorzsolom a karomat a hátam mögötti, durva mészkő téglákon, amikor Zakir megjelenik a menedékhelyemen, és fenyegetően fölém tornyosul.

Barna szeme kivillan vörös arcából, az állát egyhetes borosta fedi, akár a kaktuszt a tövis. Érzem rajta az alkohol szagát, olyan tömény, hogy elnyomja a szemét bűzét alattam. Valószínűleg órák óta ittas.

– Zakir! – Nem tudom leplezni a hangomban a bűntudatot, nem merek a szemébe nézni, lecsúszom a szemetes tetejéről, és elé állok.

Csípőre teszi a kezét, és hamvaszöld trikója alól kikandikál szőrös mellkasa.

– Viasz van a füledben? Azt kérdeztem, mit csinálsz!

Rejtőzködöm. Álmodozom. Színlelek. Távol maradok.

Gúnyosan rám nevet, mintha hallaná a fejemben keringő gondolatokat, a fogai foltosak a pipafüsttől és a sok korsó henádétól. Az ajka cserepes a sok káromkodástól, panaszkodástól, kegyetlen alkutól.

Amióta csak eljött az év legsötétebb napja, a napforduló, és az új év, Zakir velem kapcsolatos feladatai megváltoztak. Az ő számítása szerint tizenöt éves vagyok. Egy oreai felnőtt.

– Én csak… – Nem jön elég gyorsan kifogás a nyelvemre.

Zakir tarkón vág, és előrebukik a nyakam. Most már ez az egyetlen hely, ahol megüt. Aranyszínű bőröm elég könnyen ölt sötét, fényes barna színt a zúzódásoktól, de a hajam alatt senki sem látja.

– Egy órával ezelőtt a Magányosságban kellett volna lenned! – mordul rám, és az arcomhoz hajol. – A gazember üvöltözve jött oda hozzám, amiért nem jelentél meg, és a fickó, aki figyelt téged, azt mondta, nyilván a hátsó ajtón szöktél ki.

Tévedés. A törött pinceablakon másztam ki. Könnyebb a söröző mögötti mellékutcán menekülnöm. A másik lehetőség az oldalsikátor lett volna, de az mindig tele van vad kóbor kutyákkal, amelyek a szemetesekben hagyott maradékért harcolnak.

– Hallod, amit mondok, bassza meg?

Piszkos szoknyámat szorongatom, mintha szét akarnám nyomni a hangját, míg szét nem pattan, mint egy szőlőszem.

– Nem akarok még egyszer a Magányosságba menni.

A hangom úgy görög, mint az egyenetlen márvány a földön. Gondolni sem szeretek a kocsmára, nemhogy beszélni róla. A nevétől eltérően ott a legkevésbé sem lehet magányra lelni. Úgy rabolták el ott az ártatlanságomat, ahogy a piszkos ujjak az idegenek zsebébe merülnek az utcán. A Magányosságban csak kellemetlen pillantásokkal és visszataszító érintésekkel találkozom.

Zakir vonásai megkeményednek, arra számítok, hogy újra tarkón vág húsos, gyűrűkkel teleaggatott kezével, de nem. Kíváncsi lennék, hány nehezen megkeresett pénzérmémet költötte el ezekre a drágakövekkel kirakott arany ékszerekre.

– Magasról és nagy ívben leszarom, mit akarsz. Nekem dolgozol, Auren.

Kétségbeesetten összeszorul a torkom, és elzárja a levegő útját.

– Akkor küldj vissza az utcára, hogy a sarkon kolduljak, vagy a piaci vásárlók zsebéből lopjak! – kérlelem. – Csak ne küldj oda! Nem tudom újra megtenni. – Könnyek gyűlnek a szemembe.

Zakir felsóhajt, de nem tűnik el az arcáról a förtelmes gúnymosoly.

– Ahh, ne sírdogálj már! Épp elég soká távol tartottalak ettől, és ez több, mint amit a legtöbb emberkereskedő megtett volna érted. Ha nem keresek rajtad semmit, akkor miért tartanálak meg? – figyelmeztet. – Jól jártál velem. Ezt ne felejtsd el, kislány!

Jól.

Ez a szó trillázik a fejemben, miközben az életemre gondolok az elmúlt tíz évben. Gyerekek jöttek-mentek, de én tovább maradtam, mert különös, aranyszínű bőröm érdeklődést kelt, és profitot hoz a számára. De nem mondanám, hogy én egész idő alatt akár egyszer is jól jártam volna.

Arra kényszerített, hogy egész nap az utcán kolduljak, hogy éjszaka zsebtolvaj legyek, és meg kellett tanulnom, hogyan fordítsam a javamra különös megjelenésemet, miközben a kikötővárosban kószáltam. Ha nem ezt csináltam,  akkor Zakir házát kellett kitakarítanom a pincétől a padlásig, és addig súroltam a felületeket, míg felhasadtak az ujjaim, és fájt a térdem. A pince mégsem lett soha igazán tiszta. Mindig hideg volt, penészes és magánnyal átitatott.

Általában tíz–harminc lakó zsúfolódott össze a rothadó pokrócok és régi zsákok alatt.

A gyerekeket eladták, kereskedtek velük, dolgoztatták őket. Ezek a gyerekek soha nem játszottak, tanultak vagy kacagtak. Aludtunk, pénzt kerestünk, nagyjából ez volt minden. A barátságok tönkrementek, vagy nem is léteztek, míg a gonoszság és a versengés folyamatosan virágzott Zakir vigyázó tekintete alatt. Ahogy a folyton nyáladzó kutyák harcolnak egy csontért.

De a dolgok jó oldalát kell néznem. Mert bár ez nem jó… rosszabb is lehetne.

– Mégis, mit gondoltál? – fújtat, mintha naiv idióta lennék. – Tudtad, hogy elérkezik az idő, hiszen láttad a többi lányt. Ismered a törvényt, Auren.

Állhatatosan a szemébe nézek.

– Megkeresem a kenyeremet.

– Ez igaz. Megkeresed a kenyeredet – mér végig Zakir, a tekintete megállapodik szoknyám mocskos alján, és ingerült köhögés bukik ki pipa égette torkán. – Átkozottul koszos vagy, kislány.

A rendetlenség és a kosz általában hozzátartozik a koldusgyermekek tevékenységéhez, de én már nem tartozom közéjük. Elértem a tizenöt éves kort, és ez azt jelenti, hogy Zakir női ruhákra cserélte elnyűtt rongyaimat.

Amikor megkaptam az első ruhát, úgy éreztem, csinos vagyok. Ostoba módon azt képzeltem, ez a születésnapi ajándékom. Az eleje és a hátán a masni igazi rózsaszínű csipkéből készült, és ennél gyönyörűbb darabot még nem láttam, mióta itt élek.

De aztán rájöttem, hogy ez a szép ruha nagyon is csúf dolgot jelent.

– Nyomás a Magányosságba! – szól rám Zakir ellentmondást nem tűrő hangon.

A félelem összehúzza a gyomromat, miközben újra végigmér.

– De…

Az arcomra szegezi sárga körmű ujját.

– A vendég fizetett érted, és meg is fog kapni. A helybeliek évek óta arra várnak, hogy a festett lány felnőjön. Nagy rád a kereslet, Auren. Tovább fokoztam az érdeklődést azzal, hogy megvárattam őket – újabb tény, amiért hálásnak kéne lenned.

Jól. Hálásnak lenni. Zakir használja ezeket a kifejezéseket, de nem vagyok benne biztos, hogy ismeri a jelentésüket.

– A legdrágább szajhává tettelek Derfortban, és még csak nem is egy kuplerájban dolgozol. A kancák sárgulnak az irigységtől – mondja, mintha erre büszkének kéne lennem, mintha büszke lenne rá, hogy a többi szajha nem szeret engem.

Megvakar egy pattanást az arcán, a szeméből kapzsiság sugárzik.

– Derfort kikötő aranyozott kolduslánya végre elég idős, meg lehet venni egy éjszakára, és a lába közé lehet jutni. Nem hagyom, hogy tönkretedd a kereseti lehetőségemet vagy lerombold a hírnevemet az utcán – füstölög, és a hangja zord, mint a viharos tenger.

Ökölbe szorítom a kezem, és a tenyerembe vájom a körmömet. Bizsereg, viszket a bőr a lapockáim között. Ha változtatna bármin, hogy levakarom a bőrömet és kitépem a hajamat, akkor megtenném. Akármit megtennék, hogy megszabaduljak a testem csillogásától.

Voltak éjszakák, amikor pont ezzel próbálkoztam, míg a többi gyerek aludt. De a Derfortban lábra kapott pletykákkal  ellentétben nem vagyok festett. Ez az arany nem jön le rólam, akármeddig mosom vagy dörzsölöm. A helyére növő bőr és haj ugyanolyan csillogó.

A szüleim az ő kis napsugaruknak neveztek, és én büszkén ragyogtam. De ebben a világban, amely tele van a csipáját meresztő oreaival, és ahol reményvesztett az ég, csak arra vágyom, hogy elhalványuljak. Hogy végre találjak egy rejtekhelyet, ahol senki sem lel rám.

Zakir a fejét csóválja, véreres a szeme a késő éjszakai hazárdjátéktól és a füstfelhőtől, amely állandóan körülveszi. Egy pillanatra mintha tétovázna, aztán kiegyenesedik, és összefonja a karját.

– Keleti Barden feléd nyújtogatja a csápjait.

Tágra nyílik a szemem.

– M-micsoda? – Rettegéssel teli suttogás bukik ki a számon.

Barden is a kikötő egyik emberkereskedője. A keleti oldal vezére – innen a neve, amit ő maga talált ki – de azt beszélik, hogy Zakirral ellentétben, aki némiképp mégiscsak türelmes, Barden, nos… nem az.

Zakirban volt annyi tisztesség, hogy megvárja, amíg felnőttnek számítok, és csak azután csinált belőlem szajhát, és passzolt át a tengerészeknek és a városlakóknak. De Derfortban az a hír járja, hogy Barden a legrosszabb fajta emberkereskedő, akiben ennyi jóérzés sincs. Őt nem érdeklik a gyerekkoldusok és a zsebmetszők. Az ő vagyona orgyilkosokkal, kalózokkal folytatott emberkereskedelemből és kurvák futtatásából származik. Még soha nem utaztam a keleti oldalra, de állítólag Barden üzletmenetéhez képest Zakir valóságos szent.

– Miért? – kérdezem alig érthetően, összeszorult a torkom a fenyegető huroktól, amelyet máris a nyakamon érzek.

Zakir gúnyos pillantást vet rám.

– Tudod, miért. Ugyanazért, amiért a kuplerájok kurvái különböző színűre festik a bőrüket. Van bizonyos… vonzerőd, és most, hogy nővé értél…

Epe gyűlik a torkomba. Fura, hogy olyan íze van, mint a tengervíznek.

– Kérlek, ne adj el neki!

Zakir előrelép, nekiszorít az épület oldalának. Bizsereg a nyakam a közelségétől, a gerincem mentén rángatózik a bőr, mintha ki akarna ott csírázni a félelmem.

– Elnéző voltam veled, mert a többiekhez képest mindig téged tudtalak a legjobban használni az utcán – mondja. – Az emberek szívesen adakoztak a festett lánynak. És ha nem, akkor elterelted a figyelmüket, hogy aztán kifoszthasd a zsebüket.

Összeszorul a torkom a szégyentől. Mit gondolnának rólam a szüleim, ha most látnának? Hogy vélekednének a koldulásról, a lopásról, arról, hogy ökölharcba keveredek a többi gyerekkel?

– De már nem vagy gyerek. – Zakir végighúzza a nyelvét a fogán, aztán szutykos turhát köp a földre. – Ha engedetlenkedsz, mosom kezemet, és eladlak Keleti Bardennek. És most szólok, akkor azt fogod kívánni, bárcsak maradtál és viselkedtél volna.

Szúrják a szememet a könnyek. Olyan erősen rándulnak össze a hátizmaim, hogy megfeszül a gerincem.

Zakir beletúr a mellényzsebébe, és előhúzza fapipáját. A szájába dugja, meggyújtja, aztán rám mered.

– Tehát? Mi legyen, Auren?

Egy röpke pillanatra a kikötői hajókra kalandozik a tekintetem a válla fölött. A feltornyosuló vitorlák felhőire a tengeren.

Én voltam a szüleim kis napsugara.

Az éneklő égbolt alatt táncoltam.

Most itt vagyok, egy festett szajha az ázott kikötő nyomornegyedeiben, a levegőben züllöttség, a torkomban néma kiáltás, és nincs annyi eső, ami képes lenne lemosni rólam az arany átkát.

Zakir megszívja a pipáját, kék füst tekereg a fogai közül, és felmordul. Kezdi elveszteni a türelmét.

– A kurva életbe! Nem kell mást csinálnod, mint ott feküdni.

Teljes testemben megborzongok, mindjárt kibuggyannak a könnyeim. Ugyanezt mondta az első pasas.

– Csak feküdj a priccsen, kislány! Gyors leszek.

Amikor végzett, egy pénzérmét hajított a matracra. Otthagytam a kopott, szennyezett érmét, amely túl sok kézen ment már át, de közel sem volt olyan mocskos, mint én.

Csak feküdj ott! Csak feküdj ott, míg apránként szétforgácsolódsz! Csak feküdj ott, és érezd, hogy belül haldokolsz!

– Könyörgök, Zakir!

A foga közé fogja a pipáját.

– Tehát akkor Barden legyen? Inkább a keleti oldalon szeretnél élni?

– Nem – rázom a fejemet határozottan.

Még a keletiek sem akarnak a keleti oldalon élni, de a többségüknek nincs módja a távozásra. Szeméttel a hátam mögött, pocsolyával a talpam alatt jól ismerem ezt az érzést, miközben a gazdám eltorlaszolja az utat. Nincs hová mennem, nincs hová rejtőznöm.

Hirtelen megrántja az állát.

– Akkor munkára! Most!

Lógó fejjel átpréselem magam mellette, a torkomban dobogó szívvel elindulok az utcán, a hideg futkos a hátamon. Zakir két cimborája odalép, mutatják az utat, ő pedig hatalmas árnyékként követ, és baljós végzetem felé vezet.

Az elszíntelenedett kavicsok a cipőmhöz tapadnak, de alig veszem észre, hogy belemennek az apróbbak, és a kemény darabkák a talpamat szurkálják. Szinte észre sem veszem a zsúfolt piacot, a kiáltozást, a kicsinyes alkudozást, a vitát. Már nem nézek a hajókra, mert nem tudom elviselni, hogy a szabadság ígéretével gúnyolnak. A zsibbadt üresség után kutatok magamban, és próbálok úgy tenni, mintha itt sem lennék.

Szándékosan csoszogok, de mindegy, milyen lassan haladok a Magányosság felé. Így is, úgy is a fehérre meszelt ajtó előtt kötök ki, és még látom buborékos tükörképemet a durván elrendezett ablakszerűségekben, melyeket üvegek aljából vágtak ki, és cementeztek a helyükre. A szegények festett üvegablakában.

Vadul kalapál a szívem, reszket a lábam, mintha az egyik hajón állnék, és nem szilárd talajon.

Zakir mellém áll, érzem kék füstös leheletét a fülemen. Ugyanolyan színű, mint azok az üvegek.

– Ne felejtsd el, mit mondtam! Keresd meg a kenyeredet, különben hagyom, hogy Keleti Barden magával vigyen.

Szigorúan rám pillant, aztán zsebre vágott kézzel elsétál, az érméket csörgeti, amelyeket én kerestem meg neki. Két újabb embere bukkan fel a semmiből, és úgy követnek, mint az őrkutyák. A többiek is ott maradnak velem együtt, terpeszben állnak az ajtónál, és Zakir juhát terelgetik. Nem kell arra néznem, hogy tudjam, a háttérben újabb férfiak téblábolnak.

A nyakigláb alak tőlem balra tetőtől talpig végigmér, sápadt, szürkés arca nem illik fakósárga szeméhez.

– Keleti Barden szereti előbb kipróbálni a szajháit, mielőtt  munkára fogja őket – mondja, mire a másik hosszan, bosszúsan felhorkan.

Az ajtót bámulom, a kék üvegeket, amelyek egy pók kerek szemeire emlékeztetnek, és tudják, hogy egyenesen a szájában kötök ki, mert már csapdába ejtett a háló, amibe Zakir belelökött.

Megpróbálok emlékezni.

Megpróbálom felidézni anyám hangjának érzelmességét. Az ablak elé akasztott szélcsengőt mozgató szellőt. Próbálok emlékezni apám nevetésére. A lovak prüszkölésére az istállóban.

De egy pillanat alatt mindezt elnyomja a gúnyolódó férfiak hangja. A piac zaja dörömböl a koponyámban, kiáltozás és locsogás, aztán megrepednek a felhők, újra ömleni kezd az eső, és mindenkit eláztat a bűzös víz.

Nem, itt nem dalol az ég.

Telnek-múlnak az évek, és egyre inkább vízbe fúlnak az emlékeimben az otthonom hangjai, elmossa őket a csüggesztő kegyetlenséggel szennyezett tengerpart.

Csak feküdj a priccsen, kislány!

Nem veszek tudomást a háttérben elvitorlázó hajókról, a választásról kelet és nyugat, Barden és Zakir között, amelyre nincs is lehetőségem. Élet és halál között. Aztán egy esőcsepp hull az arcomra, de lehet, hogy könnycsepp, kinyitom az ajtót, és belépek a kocsmába.

És egy kicsit tovább haldoklom.

1. FEJEZET

AUREN

Az igazság olyan, mint a fűszer.

Ha egy keveset használsz, azzal több réteget társz fel. Olyan ízekre lelsz, ami korábban hiányzott az életedből. De ha túl sokat, az élvezhetetlenné teszi az életet.

Amikor túl soká marad rejtve az igazság, és rájössz, hogy hozzászoktál az édeskés hazugságokhoz, akkor nincs rá remény, hogy eltüntesd az erős ízt a szádból.

Pillanatnyilag égeti a nyelvemet a felfedezés, amit valahogyan le kell nyelnem.

Te vagy Ravinger király.

Igen, Aranypinty, én vagyok. De te szólíts nyugodtan Slade-nek!

Gyilok, Ravinger – bárki legyen is – nézi, hogyan fojtogat az igazság.

Mit csinálsz, amikor valakiről kiderül, hogy nem az, akinek gondoltad? Az én fejemben Gyilok és a király két nagyon különböző férfi. Ravinger király a gonosz, akivel nem akartam szembenézni. Olyasvalaki, akinek az ocsmány hatalmától távol akartam maradni.

És Gyilok… igen, ő Gyilok. Bonyolult és veszélyes, de a szövetségesemnek tekintettem, akitől sokat tanultam az együtt töltött rövid idő alatt. Megijesztett és bosszantott, de mégis törődtem vele.

Most viszont minden korábbi gondolatomat kénytelen vagyok valahogy összeegyeztetni. Mert aki rátapintott az érzékeny pontjaimra, és rákényszerített, hogy bevalljam, mi vagyok, a férfi, aki megcsókolt a sátrában, és egy sarkvidéki tenger havas partján állva nézte velem a búslakodó holdat… ő valaki más.

Ő a király, akitől mindenki retteg. Az uralkodó, aki úgy adja át a bomló tetemeket, mintha százszorszépcsokrok lennének. Orea eddigi leghatalmasabb egyeduralkodója, mert tüngus, vagyis tündérmágus, aki az orrunk előtt rejtőzködik.

Az istenverte sátrában aludtam minden éjszaka, közel hozzá, és nem tudtam, hogy kicsoda.

Képtelen vagyok átszitálni valamennyi réteget, amit ez az igazság magával hoz. Nem tudom, hogy ebben a lelkiállapotban képes lennék-e alaposan szétszedni és megemészteni, és azt sem tudom, akarom-e.

Nem, pillanatnyilag iszonyú dühös vagyok.

Rámeredek.

– Te… te rohadt hazug! – Hallom a szavaimban a perzselő hevességet, és érzem a lángját fellobbanni a tekintetemben. Egy pillanat alatt felemészt.

Gyilok – Ravinger, bárki istencsapása legyen is! – felszegi a fejét, mintha megdöbbentené a haragom. Megfeszül a teste, a karján a kimeredő tüskék visszatükrözik a szoba fakó fényét. A szobáét, mely hirtelen túl kicsinek tűnik.

– Tessék?

Az ajtóban állok, begörbülnek az ujjaim, mintha a kezembe venném a haragom gyeplőjét, és további galoppozásra bírnám. Teszek felé egy lépést a kalitkává alakított szobában, kimerült pántlikáim úgy húzódnak utánam a földön, mint bágyadtan vonagló pondrók.

– Te vagy a király – mondom, és úgy rázom a fejem, mintha kiverhetném belőle ezt a tényt. Tudtam, hogy különös aura veszi körül. Tudtam, hogy érzékelem a háttérben lappangó erőt, de soha nem gondoltam volna ilyen mértékű csalásra. – Becsaptál.

Gyilok dühösen rám szegezi a pillantását. Szénfekete szeme olyan, mintha az én tekintetemben is lángra akarná lobbantani a tüzet. Mintha készen állna rá, hogy elégesse a haragom.

Hadd legyen így!

– Ezt én is elmondhatom rólad – vág vissza.

Dühbe gurulok.

– Ne merészeld ellenem fordítani! Te hazudtál!

– Ahogy te is. – Szürke pikkelyei ingerülten felcsillannak a sötétben, egy ragadozó kemény arca figyel rám feszülten.

– Én csak eltitkoltam a varázserőmet. Van különbség.

– Elrejtetted a kivételes képességedet, a pántlikáidat, az örökségedet – kötekedik.

– Ennek semmi köze ahhoz, hogy tüngus vagyok – mordulok fel.

Három hosszú lépéssel előttem terem.

– Csak ahhoz van köze! – forrong Gyilok, és úgy néz, mintha legszívesebben megrázna.

Felszegem az állam, nem vagyok hajlandó meghúzni magam, elképzelem, hogy a pántlikáim felemelkednek, és hasba vágják. Bárcsak ne lennének olyan kimerültek és petyhüdtek.

– Igazad van – válaszolom, és nyugalmat erőltetek magamra. – Húsz éven át rejtőzködnöm kellett egy számomra idegen világban anélkül, hogy egyetlen tüngust is láttam volna, mielőtt veled találkoztam.

Egyetlen kurta pillanatra megenyhül az arca, de még nem végeztem. Korántsem.

– Könyörtelenül rákényszerítettél, hogy beismerjem, mi vagyok.

Bosszúság suhan át az arcán, villámlik a tekintete.

– Igen, hogy segítsek neked.

Összehúzom a szemem.

– Kiszedted belőlem az igazságot, miközben te eltitkoltad a tiédet. Nem gondolod, hogy ez képmutatás?

Gyilok olyan erősen összeszorítja a fogát, csodálom, hogy nem törik ki. Remélem, hogy mégis, a hazug gazembernek!

– Nem bíztam benned – válaszol fagyosan.

Gúnyosan fújtatok, a hang egyszerre bosszús és barátságtalan.

– Te önző seggfej! Képes vagy ott állni, és arról beszélni, hogy te nem bízol meg bennem?

– Óvatosan – figyelmeztet, és gonosz mosollyal kivillantja a fogát. – Úgy tartja a mondás, hogy aki üvegházban él, ne dobálózzon.

– Én nem üvegben élek, hanem aranyban. Így bármilyen átkozott kővel dobálózhatok – csattanok fel.

– Jól van. Valószínűleg számíthattam volna erre tőled.

– Mit akar ez jelenteni? – kérdezem merev háttal.

– Velem kapcsolatban mindig olyan gyorsan ítélkezel – válaszolja Gyilok hűvös közönnyel. – Mondd csak: Midaszt is hazugnak nevezted? – provokál, és összevonja tüskékkel borított szemöldökét. – Mennyi ideig tulajdonította a sajátjának a te különleges képességedet? Mennyi ideig hazudtál te mindenkinek vele kapcsolatban?

– Most nem Midaszról van szó.

Kegyetlen nevetés kígyózik elő belőle, készen áll belém marni, bántani.

– Hát persze hogy nem, ugye? A te arany érintésű királyod bármit megtehet – jegyzi meg csípősen.

Olyan erősen vájom a körmömet a meztelen tenyerembe, hogy majdnem felhasad a bőröm.

– Nincs jogod dühöngeni, amiért visszatértem hozzá. Hiszen te az elejétől fogva becsaptál.

Szörnyű mordulás tör fel a mellkasából, mintha hiába próbálta volna visszatartani.

– Ő is becsapott!

– Pontosan! – rikoltok, és hátrahőköl az érzelmektől fűtött hangomtól. – Annyira átkozottul torkig vagyok vele, hogy becsapnak! A hazugságokkal, a mesterkedésekkel. Megpróbáltad magad nála sokkal jobbnak beállítani, de pont ugyanolyan vagy.

Gyilok arckifejezése elsötétül, akár az éjszaka, és összeszorul a gyomrom.

– Valóban? – csattan a válasza, de a pillantása talál el igazán.

Forró, súlyos csend telepszik közénk. Egy tetem holt súlyával füstölög a lábunk előtt. Az előítélet homályában nem látjuk egymást igazán.

– Köszönöm, hogy pontosan elmagyaráztad, mit gondolsz rólam. – Körülveszi kavargó aurája, és legszívesebben elfutnék és elrejtőznék, mert bomlasztó varázserejének visszafojtott energiájával van tele. – Jó tudni, hogy milyen egyoldalúan érzékeled a dolgokat.

Utálom. Ebben a pillanatban annyira gyűlölöm, hogy ég tőle a szemem. Végül nem tudom visszafojtani a tekintetemből kicsapó lángot. Egy forró könnycsepp folyik végig az arcomon, és a szeme követi, míg le nem gördül az államról.

– Talán nem lenne olyan egyoldalú a felfogásom, ha nem hazudnának, csapnának be és vezetnének félre azok, akikben megbíztam – vágok vissza, és letörlök egy újabb elbitangolt könnycseppet.

Gyilok háta mögött a szoba sötétjében gúnyosan áll a törött kalitka. Ez egy emlékeztető. Arra, hogy mi történhet, ha valaki félrevezet, akiben megbízom.

– Auren… – Van valami a hangjában, amit nem bírok hallgatni.

Lesütöm a szemem, inkább a lábunk előtt formálódó árnyékokra és a tüdőmből reszketegen feltörő levegőre figyelek.

– Ott álltál, megcsókoltál, és el akartad érni, hogy téged válasszalak, pedig azt sem tudtam, ki vagy valójában – mondom színtelen hangon, és újra felpillantok rá. – Azt éreztetted velem, hogy én vagyok a világ legrosszabb embere, amiért őt választottam, pedig újra meg újra figyelmeztettelek, hogy ezt kellett tennem.

A mondandóm végén Gyilok feje megrándul, és összeszűkül a szeme a sötétben.

– Kellett?

Máris megbánom a nyelvbotlást.

Azt akarom, hogy menj el! – Szenvedélymentes álarcot öltök.

Visszatér az arcára a sötét, árnyékos harag, varázserejének hajszálgyökerei elmélyülnek borostás állán.

– Nem.

A szívem jobban összeszorul, mint az öklöm. Gyűlölöm, hogy a lelkem mélyén megkönnyebbülést érzek a jelenléte miatt, mintha mellette biztonságban lennék, és még mindig a szövetségesem lenne.

Nem az.

Nincsenek szövetségeseim, és ezt nem szabad elfelejtenem. Mindegy, mit képzeltem Gyilokról, az már a múlté. Senkim sincs.

Kiegyenesítem az ujjaimat, felemelem a kezemet, és végighúzom az arcomon. Rettentő kimerült vagyok. Átkozottul belefáradtam a hazugságokba. Az övébe. Midaszéba. A sajátomba. Csalásba burkolóztam, befolyásoltak, torkig vagyok mindennel, amit az életben maradásomért tettem.

Tisztázni akarom mindezt. Ki akarok törni a körém tekeredett hínárból, mielőtt múmiává változtat.

Gyilok szinte vibrál a feszültségtől, viharfelhő, mely készen áll a kitörésre.

Hát így állunk? Én iszom meg a haragod levét, miközben továbbra is Midasz lába elé borulsz?

Megvillan a tekintetem.

Semmi közöd hozzá, hogy mit csinálok.

A francba, Auren!

Mit akarsz, Gyilok? – vágok közbe. – Mit keresel itt?

Összefonja a karját, a tüskék könnyedén, sima mozdulattal becsúsznak a bőre alá.

Én? Én csak sétáltam egyet.

Ó, pompás, egy újabb hazugságot adhatok a listához – mondom cinikusan. – Pennát kéne ragadnom, hogy nyomon tudjam követni?

Gyilok felsóhajt, végighúzza a kezét az arcán, kő álarca egy pillanatra megreped.

Túlzol.

Az egész testem mozdulatlanná dermed, tátott szájjal nézek rá.

Épp most néztem végig, hogy olyan gyorsan változol királyból parancsnokká, ahogy más kabátot vesz – mondom csípősen. – Pár órával ezelőtt csupán a lépteiddel szétporlasztottad Ranhold előkertjét, és háborúval fenyegetted meg a várost. Biztos vagyok benne, hogy ebben a pillanatban van a hátam mögött egy szobányi őr, akiket megöltél. Most ismerted be, hogy amióta ismerlek, egész idő alatt, félrevezettél, és te… te azt gondolod, hogy túlzok?!

Ráng egy izom az állán.

Mondd csak! Ezek közül melyik zavar leginkább?

Ó, nem is tudom, nem rajongok a hazugságokért, de az értelmetlen gyilkolásért sem.

Nem volt értelmetlen.

Nagyot nyelek, megpróbálok arra koncentrálni, hogy ezzel beismerte, halott őrök vannak a szomszéd szobában.

Elrothasztottad őket?

Engem sokkal jobban érdekel a te varázserőd – válaszol Gyilok, és összeszorul a gyomrom, amikor megfordul, és a nő szobrára néz a kalitkában. – Ő az első, akit arannyá változtattál?

Baleset volt – kottyantom ki –, mert én nem vagyok esztelen gyilkos.

Diadalittasan villan felém a tekintete, az arcomat fürkészi, és legszívesebben felpofoznám magam, amiért igazoltam a feltevését.

Az arckifejezése felismerésről árulkodik, a szeme kíváncsian csillog.

Baleset… Tehát az érintéseddel? Ezért feded be magad mindig? Nem tudod irányítani a saját erődet?

Lekezelő kérdéseitől elszégyellem magam. Nem kéne meglepnie, hogy egy olyan hím, aki láthatólag sziklaszilárdan uralkodik a képessége fölött, kiemeli a hiányosságaimat, de akkor is fáj.

Hogy csinálod? – sürget, amikor nem válaszolok.

Na tessék, megint megpróbálsz olyasmit kiszedni belőlem, amihez nincs közöd – mondom. – Ezért hívnak Gyiloknak?

Hagyod, hogy az emberek arannyá változtatott kancának nevezzenek – hárít, amitől vöröset látok. – Úgy tűnik, Midasz ezerszer elkövette ellened mindazt, amit bennem gyűlölsz.

Igaza van, és ezért különösen utálom.

Megfeszülnek a szemem körül az izmok, de nem jutok szóhoz, mert a torkomat fojtogatja az önutálat.

Gyilok félrebillentett fejjel néz rám.

Nagyon jól játssza a szerepét ahhoz képest, hogy király létére nincs semmilyen különleges képessége. Ilyen alattomos megfontolásból használ ki téged. Nem csoda, hogy kalitkában tart.

Eszem ágában sincs a bebörtönzésemről beszélgetni. A szó hallatán is kiver a hideg veríték.

Hogyan váltasz alakot? – váltok témát. Hogy a pokolban létezik, hogy senki sem jön rá, a két külső valójában ugyanazt az átkozott személyt takarja?!

Nagyon dühös vagyok rá a megtévesztésért, de magamra még jobban haragszom, amiért nem jöttem rá az igazságra. Még az arcán felkúszó korhadó erővonalak varázsereje, a zöld szeme és a körülötte örvénylő sötétség ellenére is fel kellett volna ismernem. Épp eleget voltam Gyilok társaságában, át kellett volna látnom rajta.

Ravingernek ugyanolyan erős álla és fekete haja van. Épp csak Gyilok sokkal inkább tűnik tüngusnak. Feltűnőbb. Nem csoda, hogy az emberek azt beszélik, a rettegett parancsnok egy mutáns, akit Dögvész király hozott létre, hiszen Gyilok annyira másképp néz ki. Az arccsontja, a hegyes füle, a tüskék a hátán és a karján, amelyek olyan hegyesek, hogy képesek felvágni az üveget, és különbözik mindenki mástól, akit valaha láttam.

Amikor Ravinger alakját ölti fel, különös a megjelenése a fekete hajszálerekkel, melyek árnyékként kúsznak a bőrén, és a nagy részüket elrejti a borosta az állán. Kíváncsi vagyok, meddig nyújtóznak azok a vonalak. Azon tűnődöm, mi a jelentésük.

A különbségek ellenére Gyilok és Ravinger épp elég hasonlóságot mutat, úgyhogy rá kellett volna jönnöm. Éreznem kellett volna, hogy kicsoda valójában, abban a pillanatban, amikor a király a szobába lépett. Zöld szem vagy fekete, tüskék vagy sima bőr, hegyes fül vagy kerek, tudnom kellett volna.

Mindkét alakban hihetetlenül tündöklő, nem e világi, és a szeme színétől függetlenül ugyanolyan áthatóan néz rám, mint mindig.

Sokat gyakoroltam – válaszolja egyszerűen. – Ami az embereket illeti, ők azt látják és azt hiszik el, amit mondanak nekik. De ezt neked nem kell elmagyaráznom, ugye? Midasz éveken át learatta a te babérjaidat – mondja Gyilok megvetéssel. – Mi a frászért hagytad, hogy mindenki elhiggye, arany érintése van, amikor mindvégig te álltál a háttérben?

Ideges zavaromban legszívesebben a szememet forgatnám.

Viccelsz? Boldogan eltitkoltam. Amikor először kezdett arany csöpögni az ujjaim végén, tudtam, hogy bajban vagyok. Tudod te, mit csinálnának az emberek egy lánnyal, aki mindent arannyá változtathat? – rázom a fejem, és fáradt kezemmel végigsimítok a homlokomon. – Na nem. Már épp eléggé kihasználtak.

Kihasználtak, bántalmaztak… pedig akkor még csak aranynak látszottam. Gondolni sem szeretek arra, mi történt volna, ha nem szököm el. Ha továbbra is Derfort kikötőben maradtam volna, amikor felszínre tört a különleges képességem. Sokkal rosszabbra fordultak volna a dolgok, és soha nem tudtam volna megszabadulni onnan. A gondolattól is megborzongok.

Gyilok hátán begörbülnek a tüskék, akár egy ököl, és kifürkészhetetlen kifejezés árnyékolja be az arcát.

És most? Még mindig úgy érzed, hogy el kell rejtőznöd, Auren?

Arany szemem állja a pillantását.

Ne kérdezz tőlem ilyeneket!

Miért ne? – provokál.

Mert hátsó szándékból akarod kiszedni belőlem az igazságot. – Minden pórusomból árad a szomorúság, a csalódottság köpenyként borul a vállamra. – Azért akarod, hogy ne rejtőzzek el, mert tönkre akarod tenni Midaszt.

A hallgatása mindent elmond, képtelen cáfolni.

Először Midasz, most meg ő. Jó távolra szeretnék futni minden átkozott oreai királytól, és elbújni valahová, ahol egyikük sem talál rám. Mennyit tudok még elviselni?

Egyre inkább nehezemre esik itt állni, az arcába nézni, és a szívembe hasító, lesújtó csalódottságot érezni.

Azt akarom, hogy elmenj, Gyilok – ismétlem, és remélem, ezúttal hallgat rám.

Mondtam, hogy szólíts Slade-nek.

Nem, köszönöm – válaszolok kurtán, és élvezem a szemében felcsillanó elkeseredést. – Inkább mélyen meghajlok előtted, Rothasztó Felség!

Mogorván rám néz.

Jól van. Elmegyek. De előbb árulj el valamit!

Mit? – kérdezem türelmetlenül.

Gyilok előrehajol, szinte összeér az arcunk, érzem a teste melegét.

Miért sikoltottál?

Sűrűn pislogok, váratlanul ér a kérdése.

Én… én nem sikoltottam.

Kétkedés sugárzik az arcáról, és önkéntelen dadogásom sem valami meggyőző.

Hmm. Talán én vagyok az, akinek pergament és pennát kéne elővennie, hogy leírhassa az elhangzott hazugságokat.

Gazfickó!

Tévedsz. Nem hallottál sikoltani – füllentek, és csak remélni tudom, hogy nem hallja meg a szívem hangos dübörgését.

Valójában, amikor az őrök bezártak ebbe a szobába, ahonnan nem volt kiút, olyan voltam, mint egy ketrecbe zárt vadállat, aki készen áll a körmével széttépni az ajtót, de eszem ágában sincs ezt most bevallani. Neki nem.

Gyilok felvonja a szemöldökét.

Tényleg? Csak képzeltem volna, hogy kiáltottál, és könyörögtél, hogy engedjenek ki?

A francba!

Komoly erőfeszítésembe kerül, hogy az arcom ne áruljon el semmit, különösen, amikor ilyen közel van hozzám.

Lehet, hogy nem hallasz jól azzal a rút, ágakból készült koronával a fejeden.

Legnagyobb bosszúságomra elvigyorodik. Utálom, hogy a látványtól megremeg a gyomrom.

Bár arasznyira van tőlem, még közelebb hajol, és elakad a lélegzetem. Mintha kiszívná a szobából a levegőt, megugrik a pulzusom, mint kutya a pórázon.

Majdnem összeér a mellkasunk, lehajtja a fejét, én pedig felemelem az enyémet. Vegyes érzésekkel nézünk farkasszemet, remény sincs rá, hogy megfejtsük a másik tekintetét.

Milyen szavak rejlenek ennek a férfinak a néma, háborgó tekintete mögött? Miért érzem úgy, mintha belülről zúzna össze? Hatalma van fölöttem, és ennek semmi köze az aurájához, inkább a szájához, mely elszívja előlem a levegőt.

Újra megajándékoz őrjítő vigyorával.

Hmm. Szeretem, ha dühös vagy, Aranypinty. Bárcsak ne mindig rám irányulna a haragod!

Kinyitom a számat, hogy rákiáltsak, de elakad a szavam, kinyújtja a kezét, és megfogja az egyik pántlikámat. Földbe gyökerezik a lábam, és kihagy a szívverésem.

Mindketten lenézünk, ő gyengéden végigsimít az atlaszfényű aranyon, és én elfeledkezem róla, hogyan kell levegőt venni.

A pántlika kissé megremeg az ujjai között, mintha dorombolna. A többi pántlikán is végigfut a borzongás, mindegyik megkönnyebbülten elernyed, mintha éreznék az érintését. Végigér a hideg a karomon, amikor folytatja a cirógatást, és a pántlika úgy ellazul, mint még soha.

El kéne rántanom, hátrahőkölnöm. Tennem kellene valamit, hogy növeljem a köztünk lévő távolságot.

De nem teszem, és nem tudom, hogy miért.

A közelsége, a tekintete összezavar. Nem tudok megfelelően cselekedni arcomat simogató leheletétől, pillekönnyű érintésétől.

Nem szabad elfelejtenem, ki ő, és mire képes. Minden eddiginél éberebbnek kell maradnom.

Mindig kint kéne őket tartanod – mondja halkan, és valamiért újabb könnycsepp készül kibuggyanni a szememből.

Nem szeretem ezeket az érzéseket. Meg akarom őrizni a dühömet, hogy segítsen őt eltaszítani magamtól. Sűrűsödik köztünk a levegő, mintha elhagytuk volna az erdő szélét, és mélyen a fák közé értünk volna. Összeérnek az ágak és a bokrok, nem lehet átjutni közöttük anélkül, hogy meg ne karcolnának.

Komoly erőfeszítésbe kerül, de sikerül megköszörülnöm a torkomat.

Menj el, Gyilok! Kérlek! – suttogom.

Zárkózott lesz az arca, és a pillanat szertefoszlik. Elengedi a pántlikámat, amely azonnal elernyed, lekókad, mint egy virág, a bánat néma sóhajával terül el a földön.

Amikor Gyilok hátralép, egyszerre érzek megkönnyebbülést és reménytelenséget. Semmit sem akarok érezni.

Kinyitja a száját, mintha még mondani akarna valamit, de aztán csöndben marad, és félrebillenti a fejét, mintha hallana valamit.

Mi az? – Azonnal feláll a szőr a tarkómon.

Hmm, úgy tűnik, még nem mehetek el.

És miért?

Visszatér az arcára a dühítő vigyor, de most nem olyan, mint korábban. Ez most… rosszindulatú és félelmetes.

Mert jön a te arany királyod. Azt hiszem, maradok, hogy üdvözöljem.

2. FEJEZET

AUREN

Tágra nyílik a szemem.

Micsoda? Midasz visszajön?

Gyilok felvonja a szemöldökét.

Mi a baj, ez aggaszt téged?

Összeszorítom a számat, végigsöpör rajtam a csalódottság. Ha Midasz mindjárt itt van, akkor elveszett az esélyem, hogy megpróbáljak kisomfordálni.

Bár őszintén szólva egyébként sem volt túl életszerű. Nagyon jól kellene ismernem ennek a kastélynak minden zegét-zugát, és jókora szerencsére is szükségem lenne, hogy kiigazodjak benne, és Midasz közben ne találjon rám. Még ha akkora szerencsém lenne is, hogy sikerül elmenekülnöm, csak idő kérdése lenne, hogy megtaláljon. Soha nem hagyná, hogy elhagyjam.

Csapdába estem. Egy kanca kantárszárra kötve.

El kell menned, most! – sürgetem.

Legnagyobb bosszúságomra Gyilok csak néz rám, de nem mozdul.

Miért?

Hitetlenkedve hunyorgok.

Mert ha Midasz itt talál…

Mit fog csinálni? Arannyá változtat? – gúnyolódik Gyilok, és a szeme sokatmondóan csillog. Természetesen önelégült, de miért is ne lenne? Hisz ismeri Midasz legnagyobb titkát.

Eluralkodik rajtam a feszültség.

Ne!

Alattomos mosolyt villant rám.

Bocsáss meg, de most belebújok a másik kabátomba!

Mielőtt felkészülhetnék, már át is alakul, és felkavarodik a gyomrom. Nekidőlök az ajtókeretnek, öklendezem a zűrzavaros varázslattól, amely áthatja a levegőt.

Gyilok újra átalakul, és én figyelem, ahogy markáns arcvonásai visszahúzódnak. Hegyes tüngus fülei elkerekednek, éles arccsontja kisimul, szürke pikkelyei eltűnnek. A rövid tüskék sorának egy pillanat alatt nyoma vész a szemöldöke fölött, ugyanolyan gyorsan, ahogyan a karján és a hátán.

Gyilok elhalványul, Ravinger király veszi át a helyét, az egész teste megremeg. Köröz izmos vállával, és sötét, alattomos ösvények jelennek meg a bőre alatt a nyakán. Felfelé kúsznak, elérik az állát, mint a táplálóbb talaj után kutató gyökerek.

Beszívom a levegőt, átlélegzem a rossz érzést a gyomromban. De még mielőtt teljesen elárasztana, az energia visszahúzódik, és vele együtt megszűnik a hányingerem is. Reszkető testem megkönnyebbülten ellazul, miközben őt nézem.

Befejeződik az átalakulás, és mire újra kinyitja a szemét, nyoma sincs az ismerős fekete szemének. Ehelyett egy romlott király sötétzöld íriszébe nézek.

Nézz másfelé! – mondom magamnak.

Muszáj elkapnom a tekintetem, mert valahányszor találkozik a pillantásunk, felfordul a gyomrom, fáj a szívem, és úgy érzem, egyáltalán nem ismerem.

A szívem újra vadul ver, de nem tudom, hogy a varázsereje miatt, vagy mert ez az alakja megijeszt – Ravinger király megrémít. Fura, hogy elveszíti a tüskéit és a pikkelyeit, mégis sokkal ijesztőbb.

Nem szeretem ezt az alakját. Nem számít, hogy emlékeztetem magam, hogy ő csak Gyilok, mégis mintha idegen lenne. Idegen, akiben nem merek megbízni.

A zaklatottságom félelembe csap át, megfordulok, és Midasz hálószobájába botorkálok, szükségem van a távolságra, el kell menekülnöm.

De alig teszek pár lépést, amikor megbotlom valamiben a padlón. Mielőtt orra buknék, sikerül visszanyernem az egyensúlyomat, és rájövök, hogy egy testben botlottam bele.

Nagy ég… – A szám elé kapom a kezemet, és elborzadva nézek a földön elterpeszkedő halottra.

Az őr szeme zárva van, de a szája tátva maradt. Az arany mellvértje csillog, de alatta aszott és szürke a bőre. Szőlőszem, amelyet lecsíptek a fürtről, a földre hajítottak, és a nap megaszalta.

A tekintetem a második testre siklik, egy másik őrre, aki ugyanilyen állapotban van. Aztán egy újabbra, még egyre, és még egyre.

Fojtott hang tör fel rekedten a torkomból, csöng a fülem a jeges rémülettől. Nem tudom levenni a szemem az elterülő tetemekről, a riadtan kimeredő, kiszáradt szemekről. Nem tudom elfordítani a tekintetem a repedezett, lehámlott szájakról, a besüppedt arcokról.

Ez… ez az, amihez Ravinger ért.

Az egyik pillanatban valamennyi őr életben volt, a következőben már csak a kiszáradt burkok.

Felgyorsul a légzésem, emelkedik és süllyed a mellkasom, mégsem kapok elég levegőt, mert egyetlen gondolat zakatol a fejemben.

Én ugyanezt tettem volna?!

Ha nem ment volna le a nap, ha képes voltam összetörni azt az ajtót és arany érintésű képességem még mindig aktív lenne, akkor én öltem volna meg őket Ravinger helyett?

A könnyek marják a szememet. Talán csak így védekezik a testem, megpróbálja elhomályosítani a látásomat, bár nem igazán sikerül.

Viszont amikor Ravinger elém lép, eltakarja előlem a látványt. A tekintetem végigsiklik rajta, és egymás szemébe nézünk. Zöld szeme úgy fürkészi az arcomat, ahogy a gőz a forró vizet nyaldossa.

Lélegezz, Auren!

Én lélegzek! – csattanok fel.

Te zihálsz, és ha tovább folytatod, a szapora légzéstől mindjárt elájulsz – válaszol nyugodtan. – Láttál már valaha halált a saját arannyá változtató varázserőd miatt?

Majdnem keserűen felkacagok.

Elég sokat láttam.

Régi, megviselt emlékek szakadnak fel bennem, egyik a másik után. Akkor találkoztam először a halállal, amikor elraboltak az otthonomból, és azóta is utánam lopakodik.

Ezek az emberek nem érdemelték meg – mondom, és dühösen lesöprök egy könnycseppet, amely lepottyant a szempillámról.

Nem értek egyet. Akaratod ellenére tartottak téged fogva.

Megvillan a tekintetem.

Ők csak parancsot követtek. Azt tették, amire utasították őket. – Elárasztja a gondolataimat, hogy engem mi mindenre utasítottak. – Én nem akartam – utálom, hogy elcsuklik a hangom. – Ezt…

Fojtogat a bűntudat, amely mintha egyre dagadna a csöndben.

Olyan kifejező az aranyszínű szemed – mormogja Ravinger. – Az egyik pillanatban gyűlölet, a másikban szívjóság sugárzik belőle.

Rám néz erdőzöld szemével, felemeli a kezét, és én ösztönösen megrándulok. Megáll, a reakcióm miatt elsötétül az arca.

Nem foglak bántani, Aranypinty.

Az arckifejezésem arról árulkodik, hogy már megtette.

Megfeszül az álla, megfordítja a kezét, mintha egy láthatatlan kilincset fordítana el. A sötét energiavonalak lassan körbefordulnak a tenyerén, és kúszó növényként borítják be az ujjait.

Újra érzem, hogy az energiája végigsimít rajtam, akár a szellő. Felkészülök gyomorforgató hatására, de nem érzem. Ezúttal nem lüktet benne a korhasztó varázserő. A bűbáj úgy feszül a levegőben, mint egy láthatatlan lélegzetvétel, amely levegőt pumpál a tüdőbe.

Nem borzongok, nem öklendezem, és nem ingok meg tőle. Nem leszek rosszul. Ehelyett körülöttünk dobol az energia, a pántlikáim vége kiegyenesedik, és a hátamat a libabőr bizsergeti.

Hirtelen köhögés hangzik fel a szobában, rémülten összerezzenek és megpördülök.

Mi a… – A körülöttem elterülő őrök megfordulnak vagy felülnek, száraz köhögés tör fel a torkukból, mintha smirgli lenne benne, hámló ajkuk levegő után kapkod.

Elkerekedett szememet Ravingerre villantom.

Ezt meg hogy… Azt hittem, meghaltak!

Újra leengedi a kezét, és a vonalak eltűnnek a tenyeréről.

Ha soká vártam volna, akkor meghaltak volna. A test oszlása csak rövid ideig fordítható vissza.

Pislogva megrázom a fejem, míg a katonák talpra kecmeregnek. Zavartak, úgy néznek, mint aki épp most nézett farkasszemet a halállal, és nem biztos benne, hogy volt képes visszalépni az élet határán.

Te most… te… miért? – kérdezem elakadó lélegzettel, mert egyáltalán nem értem őt.

Nincs alkalma válaszolni. Megzavar minket a hálószoba hirtelen kivágódó ajtaja.

Midasz megtorpan az ajtóban. Arany köntöse és nadrágja csillog a félhomályban, és ettől még világosabbnak tűnik mézszőke haja. Az arca meglepetést tükröz, napsütötte, szögletes álla megfeszül. Végignéz a tántorgó őrökön, akik még mindig próbálnak vigyázzban állni, aztán rám tapad a tekintete. Észreveszi a mellettem álló Ravingert, és düh-be gurul.

Mit jelentsen ez? Mi a frászt keresel a magánlakosztályomban? – Alig ismerem fel Midasz hangját a belőle áradó haragtól. Előrelépked, és megáll mellettem, de a tekintete a pusztulást terjesztő királyra mered.

Ravingert nem izgatja Midasz haragja. Valójában unott vidámsággal néz rá. Nem látszik rajta, hogy épp most váltott alakot, és öltött más személyiséget. Még a gesztusai is megváltoztak. Ravinger pimasz és laza, fekete szemöldökét részben arisztokratikus, részben gúnyos mozdulattal vonja fel.

Eltűntek a tüskék, a pikkelyek, a ragyogás. Gúnyosan görbülő száj, a bőrét behálózó hajszálgyökerek, a fején ágaskodó korona váltotta fel a helyüket. Nem csoda, hogy nem is gyanítják, ugyanaz a személy a kettő.

Ó, ez nem az én vendégszobám? – szólal meg Ravinger tettetett ártatlansággal, és körülnéz. – Tévedtem.

Átkozottul jól tudod, hogy nem – sziszeg a fogai között Midasz. – És mi az ördögöt műveltél az őreimmel?

A katonák még mindig köhécselnek, de legalább sikerül vigyázzba állniuk, noha úgy néznek ki, mint akiken átgázolt a halál.

Velük? Csak egy kicsit elrothasztottam őket.

Midasz elsápad.

Te… hogy mit csináltál?

Óvatosan nézem kettejüket, a két hajthatatlan kőszikla közé szorultam.

Ravinger vállat von.

Most már jól vannak. Egy kis étel és pihenés, és újra kitűnő állapotban lesznek.

Olyan biztosan érzékelem Midasz dühét, mint ahogyan látom barna tekintetében forrni.

Ez háborús cselekmény.

A zöld szemek megakadnak Midaszon, és szinte átdöfik.

Ha ez hadüzenet lenne, már tudnál róla – jegyzi meg hűvösen Ravinger, és becsmérlő arckifejezését felváltja valami sokkal kegyetlenebb. Elszorul a torkom, a tekintetem ide-oda pattog közöttük.

Midasz egy pillanatra némán háborog, aztán a kalitka nyitott ajtajára téved a tekintete – amely most aranyosan ragyog.

Mit keres a kegyencem idekint, egy idegen királynak kiszolgáltatottan? – követel választ az őröktől.

Nem tudom, hogyan lehetséges, hiszen már most is rettenetes az arcszínük, de a fegyveres őrök mintha még jobban elsápadnának. Némelyik ideges, gyors pillantást vet felém, és összeszorul a gyomrom.

Látták. Látták, amikor a kalitka ajtaja arannyá változott. Dühösen rácsaptam a rácsra, ki akartam törni, és a szemük előtt változtattam arannyá.

Midasz fenyegetően ráncolja a szemöldökét, elsötétülő tekintettel ébred rá, mit láthattak.

A francba!

Idegen király? – vág közbe Ravinger undorral. – Midasz, pár órával ezelőtt írtunk alá egy egyezményt, nem emlékszel? Te és én most már szövetségesek volnánk – mondja mosolyogva.

És mégis itt talállak az én lakosztályomban, az őreim ellen fordítod a varázserődet, és a kegyencem mellett állsz, holott nincs hozzá jogod! – csattan fel Midasz. – Mindketten pontosan tudjuk, hogy nem tévedtél el.

Midasz nem szereti, ha rajtaütésszerűen lecsapnak rá. Szereti aprólékosan megtervezni, hogy minek hogyan kell történnie. Ravinger behatolt a magánszférájába, és ez megrémítette, mint a sarokba szorított patkányt.

Midasz veszélyes, ha sarokba szorítják.

Ravinger körülnéz a szobában, megnézi az ágyat, a kandallót, a balkont – mindezt unott érdektelenséggel.

Lehet, hogy tévedsz. Talán tényleg tévedésből azt hittem, ez az én lakosztályom, és azért bomlasztottam el az őreidet, mert azt hittem, megpróbálnak lesből rám támadni.

Mordulásra emlékeztető hang tör fel Midasz mellkasából.

Vagy… – folytatja Ravinger – talán csak tudni akartam, hogyan él az Ötödik Királyság aktív uralkodója. – Zöld szeme rám siklik. – Érdekes, hogy egyesek hogyan bánnak a király kegyencével – mereng, és lebiggyeszti az ajkát. – Szerinted mit lehet elmondani egy férfiról, aki kalitkában tart egy nőt?

Elakad a lélegzetem. Érzem, milyen hevesen ver a szívem a feszültséggel teli szobában. Olyan vastag, mint egy kötél, amely készen áll rá, hogy a nyakam köré tekerjék, és kirántsák alólam a lábamat.

Ravinger Midaszt figyeli, ő pedig Ravingert.

Én mindkettejüket nézem.

Ravinger piszkálódni, szurkálódni akar, hogy szálka legyen Midasz szemében, ő viszont egy ökölcsapással földre akarja teríteni.

De… nem képes rá.

Természetesen általában én vagyok az egyetlen, aki tudja ezt. Midasz kiválóan játssza a szerepét. Elvégre évtizedes gyakorlata van. Imitt-amott egy bűvészmutatvány, szándékosan a jelenlétemben, aranytárgyakat hoz be, miután… meg kell megjátszania, hogy neki van varázsereje.

De Ravinger rájött már az igazságra. Midasz viszont nincs ezzel tisztában – és azt akarom, hogy így is maradjon. Ravinger talán itt és most tönkre akarja tenni, vagy színvallásra kényszeríteni. Az is lehet, egyszerűen elporlasztja ott helyben, ahol áll.

Az idegeim megfeszülnek, mint a túl szorosra húzott fűző.

Midasz őrei idegesen fészkelődnek. Talán ugyanúgy érzékelik a fenyegetést, mint én. A legkevésbé sem szeretnének még egyszer Ravinger útjába kerülni. Első alkalommal nem sült el túl jól. De mivel őrök, nincs sok választásuk.

A szobában uralkodó csönd csak tovább súlyosbítja a feszültséget, és még érzékeny pántlikáim is megfeszülnek a gerincem mentén, mintha arra számítanának, hogy háború tör ki. Ha így van, abban Midasz nem nyerhet. Eddig csak fenyegetőzésig jutott.

Nyilván ő is ugyanerre a következtetésre jut, mert magam előtt látom a pillanatot, amikor a meghátrálás mellett dönt. Komoly erőfeszítéssel rendezi az arcvonásait, ellazulnak az ujjai, közönyös, udvarias kifejezést erőltet magára, és eltünteti valódi érzései minden nyomát.

Midasz nem ostoba. Tudja, hogyan ismerje ki az ellenfeleit, és most látja, hogy nem ő van fölényben. Ha valaki nem nyerhet az erejével, akkor inkább politizál.

Nem lep meg, hogy megköszörüli a torkát.

Valóban szövetségesek vagyunk, ahogy mondod – szólal meg. – Úgyhogy megbocsátom ezt a tévedést.

Ravinger félrebillenti a fejét, és halványan, gúnyosan elmosolyodik.

Nagyon hálás vagyok. – Újra rám siklik a tekintete, rám kacsint, aztán kisétál.

A pusztító király távozása után a tekintetem Midaszra siklik, de ő merőn nézi a testőröket.

Cserben hagytatok – jelenti ki.

A férfiak megmerevednek, némelyik összerándul, amikor kisétál előttük a folyosóra, és közben olyan halkan beszél hozzájuk, hogy én nem is hallom. Amint eltűnik, tíz új katona vonul be, és megragadják az őrzésemmel megbízott férfiakat.

Nem ellenkeznek, amikor elviszik őket, és én ráébredek, hogy Midasz megöleti őket, amiért látták, mit műveltem az ajtóval.

Ne öld meg őket! – A könyörgésem kúszó növényként tör elő belőlem, bár tudom, hogy eredménytelen lesz. Mint megannyi Midaszhoz intézett kérésem.

Már döntöttem – válaszol résnyire összehúzott szemmel. – Megbélyegezték a sorsukat, amikor látták, amit nem lett volna szabad látniuk.

Összeszorul a torkom a gyötrő bűntudattól. Nem elég, hogy elvesztettem az önuralmamat, és arannyá változtattam a nőt, aki helyettesített, de most ezek az emberek is meghalnak az én kivételes képességem miatt. Talán nem az én kezemtől, de a végeredmény ugyanaz.

Ahogyan Ravingernek mondtam, számtalan halált láttam.

Lehet, hogy az őrök jobban jártak volna, ha oszló hullák maradnak a padlón. Ki tudja, melyik a kellemesebb végzet? Melyik király leszámolását választották volna?

Nagyot nyelek, de ezúttal a gyomromból feltörő undornak semmi köze Ravinger varázserejéhez. Ehelyett a saját megbánásom és Midasz okozza.

3. FEJEZET

AUREN

Ravinger király távozása után a szoba hirtelen üresnek tűnik. Amíg el nem ment, észre sem vettem, milyen uralkodó a jelenléte.

Megkönnyebbülést kéne éreznem, de nem így van.

Midaszra tapad a tekintetem, a keserűség úgy ül ki az arcomra, mint repedések az üvegre. Kész csoda, hogy nem vicsorgok nyíltan. Az egész testem megfeszül, és felkészül Midasz következő lépésére.

Rövid ideig csak néz rám. Már nincs rajta a koronája vagy a palástja, csak egy arany tunikát és ragyogó csizmájába tűrt nadrágot visel.

Ravinger említette, hogy órákkal ezelőtt állapodtak meg. Vagyis azóta ki tudja, mivel volt elfoglalva Midasz, és hagyta, hogy itt járkáljak, mint egy dühös vadállat. Forr bennem az indulat és fáj a szívem, mindkét érzés a felszín alatt fortyog.

Nem tudom, mit lát az arcomon, de én sok mindent észreveszek az övén. Olvasok róla, hisz minden, amit valaha mondott, a hazugságok szövevénye. Nincs semmi valóságos azokon a pergameneken, amelyekre az életemet írta.

Kopognak az ajtón, és ez félbeszakítja néma szemlélődésünket. Midasz odalép a kalitkához, és mielőtt beengedi a jövevényt, becsukja az aranyajtót, elzárja a történteket.

Két szobalány jön be a folyosóról tetőtől talpig aranyszínű ruhában, a fejükön hozzá illő főkötő. Az egyik ruhákat hoz, a másik egy tálca ételt. Mindketten pukedliznek, aztán a mosdóhelyiség felé indulnak.

Hallom a csővezeték zaját és a víz zubogását.

Midasz megköszörüli a torkát, és kissé ellágyul a hangja.

Elkészítik a vizedet, fürödhetsz és ehetsz.

Meglepetésemben egy pillanatra megbénulok. Arra számítottam, hogy megpróbál belökni a ketrecbe. Felkészültem rá, hogy kérdésekkel ostromol arról, hogy jutottam ki, mit keresett itt Ravinger, de ehelyett úgy nyújtja ki a kezét, mint egy olajfaágat.

Nem akarok fürödni – mondom csikorgó hangon. Valójában arra gondolok, hogy csak azért, mert ő erre utasított, nem akarok fürödni.

Midasz kifújja a levegőt.

Auren, a kalitka…

Nem megyek vissza abba az istenverte kalitkába! – sziszegek ádázan suttogva. – Idehozathatod a királyság összes lakatosát, és esküszöm az istennőkre az égben, hogy minden ajtót feltörök. Bezárhatsz abba a szobába, őriztethetsz száz katonával, de én akkor is…

Hirtelen elhallgatok, tisztában vagyok vele, hogy a két szolgálólány a másik szobában van, és mind a ketten lopva a mosdóhelyiség felé nézünk.

Nagy levegőt veszek, hogy megnyugodjak, közelebb hajolok Midaszhoz, lehalkítom a hangomat, hogy csak ő hallhassa.

Ha újra megpróbálsz oda belökni, minden erőmmel harcolni fogok ellene, és soha többé semmit nem változtatok neked arannyá.

A számból kiáramló vitriol tűzforró. Bárcsak őt is annyira megperzselné, mint engem!

Midasz megmerevedik, napbarnított arcán két vörös folt jelenik meg a dühtől. Megdöbbentettem. Abból látom, hogy elfelejt levegőt venni. Nem szokott hozzá, hogy ilyen legyek, ez a nő nem töri a kezét-lábát nagy igyekezetében, és nem borul a lába elé.

Hullámzik a mellkasom, a hangomból dühös szenvedély árad. Nem lepne meg, ha arany szememből lángok csapnának ki.

Midasz rám mered. Látom rajta, hogy gondolkodik, szinte hallom, amint forognak a fejében a fogaskerekek, miközben próbálja kitalálni, hogyan kezeljen. Tudom, mert annyi éven át szerelmes voltam belé, nemcsak epekedtem utána, hanem figyeltem is. Tanulmányoztam, ahogy az ember egy idegen nyelvet ismer meg.

Tanulmányozni kellett a vérmérséklete miatt, mert soha nem akartam szembekerülni a haragjával, vagy feldühíteni. Érzékeny vagyok a hangulataira, és mivel sok-sok éven át figyeltem, ismerem a gondolkodásmódját.

Ellágyulnak a vonásai, a szentjánoskenyér magjára emlékeztető szeme gyengéd kifejezést ölt, mintha felfogta volna a szavaimat.

Felemeli az egyik kezét, és a hüvelykujja begyével végigsimít az államon. Mereven elfordítom a fejem, de a két tenyerébe fogja az arcomat, és megkínzott tekintettel néz rám.

Annyira sajnálom, kincsem. – Az arcomon érzem a lélegzetét, hallom bűnbánó hangját.

Korábban elérzékenyültem volna. Meghajoltam volna, mint egy jelenlétében bókoló virágszál. De most nem simulok bele az érintésébe, és nem görbül az ajkam megbocsátó mosolyra. Nem rebeg a szempillám, és nem hagyja el sóhaj a számat.

Mert… túl késő.

Lehullt a szememről a lepel. Immár nem szorul össze a szívem. Nem remeg meg a gyomrom. Valami összetört bennem, de nemcsak a szívem. Összetörte a szabad akaratomat. A lelkesedésemet. A hangomat. Megtörte a lelkemet, és én hagytam.

Az oly soká érzett szerelem terhe lehullott rólam. Lehámlott, mint a száraz, elhalt bőr a perzselő napsütésben. A színevesztett, elvékonyodott darabkák már nem éreznek semmit. Többé nem leszek agyag, amit kedvére formálhat. Én fogom formálni magamat.

Utálatosan viselkedtem. Teljesen kivetkőztem magamból – mondja, finoman cirógatja az arcomat, míg én az aranyozott gombokat bámulom az ingén. – Olyan átkozottul aggódtam érted, és a történtek után biztonságban akartalak tudni. Még alig kaptalak vissza, és ez a sok feszültség a Negyedik Királyság miatt… – Elhal a hangja, leengedi a kezét.

Nem mondok semmit, túlságosan lefoglal, hogy átlássak a szóvirágokon, és leássak valódi cselekedetei kavicsos talajának a mélyére.

Taktikát vált.

Midasz nem ostoba. Tudja, hogy a fenyegetésem megnehezítené az életét. Elvégre szüksége van rám. Az egész uralkodása ezen múlik. Orea törvénye kimondja, hogy csak olyasvalaki uralkodhat, aki valamilyen különleges képességgel rendelkezik, és Midasznak szüksége van a varázserőmre, hogy fenntartsa az ámítást.

Mit szólnának az emberek, ha többé nem változtatna arannyá semmit?

Szüksége van az engedékenységemre. És hogy szerezhetné vissza másképp az ellenőrzést fölöttem, mint hogy a szívem húrjait pengeti?

A múltban mindig sikerült meggyőznie, hogy viselkedjek rendesen. Azt tegyem, amit mond, elhiggyem, hogy mindent jobban tud nálam, és hagyjam, hogy bármit megtegyen, amit csak akar, míg én a rácsok mögött sorvadtam.

De nem tarthat meg az akaratom ellenére, és soha nem akarta, hogy felismerjem ezt az igazságot. Nem akarta, hogy öntudatra ébredjek, és rájöjjek, mekkora hatalom van a kezemben.

Némaságba merülünk, közben a víz zubogása elhallgat a mosdóhelyiségben, és egy pillanattal később a szolgálólányok kivonulnak. Búcsúzóul pukedliznek, aztán elhagyják a szobát. Még mindig nem szólalok meg.

Gyere, majd én a gondodat viselem, és beszélgethetünk, ahogy akartad! – esdekel Midasz. Átkozottul jó alakítás – a bűntudat, a szívből jövő beismerés.

Küzdhetnék ellene. Az arcába köphetnék, és elmondhatnám, hogy pontosan tudom, mivel próbálkozik. Sarkon fordulhatnék, kiszaladhatnék a szobából, és megpróbálhatnék kijutni a kastélyból. Csábító lehetőségek, mégis visszafogom magam.

Ha szabadulni akarok tőle, és igazán szabad akarok lenni, akkor nem cselekedhetek elhamarkodottan. Midaszhoz hasonlóan nekem is tervet kell készítenem. Mert ő soha nem enged el. Tehát ha ezt akarom, nagyon okosnak kell lennem.

Kincsem? – nógat.

Nincsenek szövetségeseim, nincsenek kapcsolataim. Tehát ha kijutnék is Ranholdból, vajon nem kapna el valaki más, hogy hasznot húzzon belőlem? Nem, végeztem a rabsággal. Nem leszek többé senkinek a tulajdona.

Terveznem kell, és jól kell csinálnom, hogy olyan helyre szökjek, ahol Midasz nem ér utol. Erősnek kell lennem, hogy meg tudjam védeni magam a világ ellen, amely ki akar használni.

Így… bólintok. Ideje beszállnom a játékba.

Rendben.

Megkönnyebbülten kisimul az arca, a szeme körül mosollyá változnak az aggodalom ráncai. Milyen elégedett lehet. Azt hiszi, újra ilyen könnyen horogra akadtam.

Mekkora balek voltam!

Bevezet a fürdőszobába, el az ezüstkeretes tükör és a vécé mellett egy hatalmas vaskádhoz a hátsó falnál. A karmos lábú kádnak festett pereme van, és egy üvegborítású kőoroszlán üvöltésre tátott szája hang helyett vizet köp bele.

Megszabadítunk téged a Negyedik Hadsereg mocskától – mondja Midasz, amikor megállok a kád előtt. Már tele van gőzölgő vízzel, amelynek vékony habréteg várakozik a felszínén, mint a sodródó tavi liliomok.

Bántott téged Dögvész király? – érdeklődik óvatosan, közönyös hangon.

Igen. De nem úgy, ahogy gondolod.

Nem. Közvetlenül az érkezésed előtt jött be.

Ez mintha kiengesztelné.

Nem szeretem, ha az a rút gazember veled egy helyiségben tartózkodik.

Meglepetten hunyorgok. Rút?

Persze, a képessége rút, de a férfi maga? Nem. Szó sincs róla. Ravinger fájdalmasan gyönyörű, éppen úgy, mint amikor Gyilok alakjában ölt testet. Éteri férfiasságot sugároz, ami nem illik igazán ebbe a világba. Természetesen nem kellene meglepődnöm Midasz értékelésén. Ő mindentől iszonyodik, ami nem teljesen tökéletes. Amikor Ravingerre néz, és látja a különös energia hajszálgyökereit, amelyek közvetlenül a bőre alatt kúsznak, azt hiheti, ezek groteszkké teszik őt.

Nem válaszolok, kissé elfordulok, míg Midasz a tálca étellel foglalatoskodik, amit a kád mellett hagytak egy zsámolyon. Lassan vetkőzni kezdek. Minden ruhadarabom ronggyá kopott, koszos és gyűrött. Súlyosnak érződnek, ahogy egy halomba hajigálom őket a padlóra.

Egy pillanatra csak bámulok rájuk. Annyi minden történt azokban a ruhákban. Más ember voltam, mielőtt magamra öltöttem őket. Olyan, mintha most levetném a páncélt, amelyet a csatában viseltem. A Vörös Pusztítók, Vitorla Joe, Svindler kapitány, Gyilok, Midasz… mindez ebben a ruhában történt.

Nem tudom, vajon Midasz tekintete rám tapad-e, de nem is érdekel. Számtalanszor látta már a meztelen testemet. Inkább azt védem, ami a bőröm alatt, belül van – a gondolataimat, a szívemet, a lelkemet –, ezeket akarom elrejteni a tekintete elől.

Nagy levegőt veszek, hátrahagyom a ruhakupacot, és belépek a kádba. Leülök, és beborít a meleg, amely mintha teljesen belemerülne áthűlt csontjaimba. A pántlikáim lesiklanak a kád aljára, fáradtan elterülnek, és teljes hosszukban magukba szívják ezt az egyszerű kényelmet.

Nyögve hajtom hátra a fejemet az ívelt peremre, élvezem a meleget. Hosszú hetekig csak rongyokkal mosakodtam a hóban, így ez most mennyei. Nem akarom, hogy Midasz jelenléte tönkretegye.

Lehunyom megrebbenő szemem, beszívom a virágillatú olajok illatát, amelyeket a szolgálólányok kevertek a vízbe. De összerezzenek, és felpattan a szemem, amikor Midasz hirtelen hátulról végigsimítja a hajamat.

Csss, minden rendben, kincsem! Mindent jóváteszek.

Az egyetlen dolog, ahogy jóváteheted, ha többé nem próbálsz meg bezárni – mondom egykedvűen, és a víz felszínén úszkáló habra összpontosítok.

Talán színjátékot kell játszanom, és úgy teszek, mintha ismét elcsábított volna a sármjával, de akkor sem leszek többé fogoly.

Midasz keze egy pillanatra tétován megáll a hajamon.

Természetesen – mondja, miután gyorsan levegőt vesz. – Persze. A kalitka csupán a te védelmedet szolgálta. De ha már nincs rá szükséged, akkor anélkül gondoskodom a biztonságodról.

Gyönyörűen táncol vissza!

Enyhe mosoly játszik az ajkamon, és a vállam fölött ránézek. Csinos arca maga a rajongás, de a válla merev, és a haragjáról árulkodik.

Igazán?

Igen – válaszolja indulatosan, belekapaszkodik puhatolózó bizakodásomba, a kezébe fogja az arcomat, és szőke tincsei a homlokába hullnak. – Nagyon sajnálom a korábbi viselkedésemet, kincsem. Bocsáss meg!

Nagyon megbántottál. – Ezúttal igazat mondok. A kád melletti zsámolyon kuporogva előrehajol, és a homlokomhoz nyomja az arcát. Hideg a bőre, míg az enyém harmatos a fürdővíz felszálló gőzétől.

Jóváteszem. Újra elnyerem a bizalmadat és a bocsánatodat.

Azt mondtad, nincs szükséged a megbocsátásomra – emlékeztetem kissé harapósan.

Midasz összerezzen, aztán felvesz egy ezüstkancsót a földről. Megtölti vízzel, és benedvesíti vele a hajamat.

Nem gondolkodtam józanul. – Feltűri az ingujját, és közelebb húzza hozzám az étellel megrakott tálcát. Beszappanozza a kezét, és megmossa olajos, kócos hajamat. – Nem várom, hogy azonnal megbocsáss, de csak azért csináltam, mert aggódtam érted.

Elhiszem, hogy Midasz a maga torz módján törődik velem. De nem természetes módon, és nem eléggé. Nem úgy, ahogy megérdemlem. Nem hiszem, hogy valaha úgy szeretne, ahogyan arra vágyom.

A gondolattól elhomályosodik a tekintetem, a mennyezetet bámulom, a tekintetem a jégvirágos ablakra téved a fal tetején. A bánat úgy tapad rám, ahogyan a vízcseppek a bőrömre.

A haragom helyét átveszi a szomorúság, és eltűnődöm, mi a baj velem. Miért nem tud szeretni? Szívből szeretni.

Midasznak tetszik a csillogó bőröm, a ragyogó hajam. Kétségtelenül szerelmes a varázserőmbe. Neki adtam a szívemet, és túl fiatal, túl ostoba voltam, nem vettem észre, hogy az aranyam iránt rajong, és nem értem.

Bizonyos tekintetben nyilván hibás vagyok. Értéktelen.

Vagy egyszerűen így rendelte a sors. Talán csak ennyi jár nekem. A nőnek, aki képes arannyá változtatni a világot, és akinek féken kell tartania a saját sóvárgását.

Talán a szerelem a képességem ára.

A gondolataim úgy hajlanak lefelé, ahogy a súly a lelkiismeret szirmát nyomja. Midasz tovább mossa a hajamat, és folyamatosan határozott mederbe tereli a beszélgetésünket. Mennyire hiányoztam neki, elmeséli, mit csinált az elválásunk óta az Ötödik Királyságban, és mennyi dolgunk van most, hogy újra együtt vagyunk.

Hagyom beszélni, ő pedig hagyja, hogy csöndben maradjak, amíg eszem. Mindent felfaltam a tálcáról, de nem érzem az étel ízét, túlságosan lefoglal a saját néma elmélkedésem. Önkéntelenül is eszembe jut az utolsó alkalom azután, hogy összecsapott Fulke királlyal, amikor ugyanezt csinálta, gondoskodott rólam, és megfürdetett.

Ösztönösen felemelem a kezem, és az ujjaim végigsimítják az apró forradást, amely még nem múlt el. Azon az éjszakán nem Midasz mentett meg, nem igazán. Digby volt az, és őt is elveszítettem.

Valahogy, valamilyen módon mindenkit elvettek tőlem, akit valaha szerettem. Még Midaszt is, aki itt ül mellettem.

Miután az utolsó morzsát is eltüntettem és leöblítettem, kiszállok a kádból, és tiszta hálóinget veszek. A vastag, fehér pamutszövet a lábujjamig ér, bő ujja eltakarja a kezemet is. A pántlikáim kicsavarodnak, és laza csíkokban lógnak a hátamon.

No lám csak! – mormogja Midasz, és tetőtől talpig végigmér. – Újra fényes és friss vagy.

Feszülten rámosolygok. A testem ugyanolyan kimerült, mint a lelkem, és csak arra vágyom, hogy megszabaduljak tőle.

Aludnom kell.

Gyorsan bólint.

Megkértem a szolgálólányokat, hogy rakjanak rendbe egy szobát a folyosó túloldalán – mondja. – Ott saját tered lehet…

Gyanakvó meglepődéssel fordulok felé.

Saját szobám? Rácsok nélkül?

Egy nedves hajtincset a fülem mögé tűr.

Semmi rács. Csak a saját szobád, ahol pihenhetsz és biztonságban lehetsz – mondja halkan. – Komolyan mondtam. Tévedtem, és jóváteszem, Auren. Most gyere! Biztosan fáradt vagy.

Hagyom, hogy megfogja a kezem, és kivezessen a szobájából a folyosóra. Biccent néhány őrnek, és kinyitja a szobájával szemközti ajtót. Belépek vele, körülnézek a sötétben, de a halvány holdfényben csak egy párnás ágyat látok.

Midasz elenged, a falhoz sétál, behúzza a függönyöket, én pedig lefekszem. Ahhoz is alig van erőm, hogy magamra húzzam a takarót, elterülök a puha ágyon.

Megmerevedek, érzem, hogy az ágy besüpped, amikor Midasz mellém fekszik. Nem pazarolja az időt, azonnal magához húz, és a mellkasára fekteti a fejemet. Olyan vagyok, mint egy jégtömb, nem vagyok hajlandó megolvadni, és el akarok illanni.

Lazíts, Auren! – szól rám. – Most pihenj! Itt maradok, amíg el nem alszol.

Majdnem felhorkantok. Ez annyira vigasztal, mintha azt mondanák, egy szörny lapul az ágy alatt, csak éppen most mellettem fekszik.

De a fáradtság legyőzi a makacsságomat.

Lassacskán elhelyezkedem a karja közt. Amikor azonban lágyan cirógatni kezdi a karomat, összeszorítom és megfeszítem a számat. Gyűlölet és szomorúság önt el, de megpróbálom távol tartani az érzéseket, amelyek egyre dagadnak bennem, akár egy pöffeszkedő felhő.

Fásultság. Érzéketlennek kell maradnom. Érzelemmentesnek, közönyösnek egy vastag fal mögött, ahol többé nem hathat rám.

Te vagy az én kincsem – mormogja a sötétben, a hízelgés simán csusszan ki sötétbe borult ajkán.

Utálom, hogy ennyire jól csinálja. Nem akarom, hogy átöleljen, mégis, átkozottul hosszú ideig csakis erre vágytam, és ő ezt tudja. Lassú, hűvös könnycsepp vándorol végig az arcomon, a tunikájára pottyan, és ő megcirógatja a hajamat.

Szeretlek, Auren!

Hazug.

Micsoda alattomos, körmönfont csaló!

Ez nagyon hiányzott – mondja ásítozva. Talán még igaz is lehet, vagy csak újabb ámítás, hogy magához csábítson.

Akárhogy is, átadom magam ennek a pillanatnak. Csak ennek az egynek. Hagyom magam az ártatlan kislány kedvéért, aki elvesztette a szerelmet, amiről azt képzelte, hogy az övé. Mert ez… ez az ő néma búcsúja. A harag és a zsibbadtság alatt ott lapulnak a törött szívem darabjai. És az a részem, az a bociszemű, fülig szerelmes lányka gyászol a keserű dühöm alatt.

Így az ő kedvéért reszketegen felsóhajtok, és ez a sóhaj mennydörgésként rezeg. Midasz mellkasára tapasztom a fülem, hogy még egyszer, utoljára halljam a szíve dallamát, amiről azt hittem, csak értem szól.

Az egyenletes dobbanásokra figyelek, a szívverése ritmusára, és még egy könnycsepp buggyan ki a szememből, miközben a hajamat simogatja, mert amit hallok, az nem szerelem. Csak birtoklás és ellenőrzés. Olyan hangos, hogy el sem tudom képzelni, korábban miért nem hallottam.

Végre visszatértél oda, ahová tartozol – jelenti ki.

Behunyom a szemem, nedves pillámon a könnyek, akár a harmatcseppek.

Ha elmozdulna, ha a mellkasomra tapasztaná a fülét, vajon hallaná? Hallaná a szívem hangját, és tudná, hogy mit jelent? Felismerné az érzelgős megvetést?

Szívünk folyamatos dobolását, a két páratlan ütemet hallgatom, melyek soha nem fognak harmóniát alkotni, és lassacskán álomba merülök. Hagyom, hogy az a kislány dobbanásról dobbanásra eltávolodjon, a maga néma módján búcsúzkodva.

Mire felébredek, kőből lesz a szívem. Mire eljön a reggel, gondoskodom róla, hogy csak nekem daloljon.

4. FEJEZET

MIDASZ KIRÁLY

A kovácsoltvas kerti pavilonban ülök, töprengek, és szórakozottan nézem az udvaron dolgozó férfit. Frissít az Ötödik Királyság hideg levegője, a tökéletes csípősség, amelytől kitisztul az ember agya.

A padot szalmával kitömött bőrrel párnázták ki, valaha kényelmes lehetett, de jó ideje lelapult.

Mellettem szempárként mered rám a naplóm. Benne van valamennyi jegyzetem, tervem, a dolgok, amiket el akarok végezni. Titkosírással vezetem, amit csak én ismerek, bár mindig magamnál tartom. Az emberek megbízhatatlanok, soha nem lehetek elég óvatos, és túl sok minden forog kockán.

Súlyosan nyomja a vállamat, hogy immár nem csupán egy, hanem két birodalmat irányítok. Az a rengeteg tennivaló éber óráimban szüntelen zümmög a fejemben.

Most, hogy Auren visszatért hozzám, sokkal buzgóbban koncentrálhatok Ranholdra. Szüksége van a figyelemre.

Könnyedén elhallgattattam a zsörtölődést, de tudom, hogy csak egy kis időre. Elég aranyat hoztam magammal az átmeneti időszakra, de a nép egyre nyugtalanabb. Morgolódás üti fel a fejét a termekben. Azon morfondíroznak, vajon miért nem változtatott eddig semmit arannyá az arany király. Már-már üressé válik a kifogás, hogy a Ranhold iránti tiszteletből elég időt hagyok a gyászra, és ezzel együtt a pénzraktáram sem apad.

Szükségem van rá, hogy Auren újból munkába álljon. Viszont tudom, hogy tapintatosan kell bánnom vele, ahogyan az itteni politikusokkal. Tucatnyi szálat kell egyszerre mozgatnom, és mindegyik odafigyelést és ravaszságot igényel.

Ezért jövök ki rendszeresen a kerti pavilonba, ahol a csípős levegő galléron ragadja a figyelmemet.

A kalapácsok egyenletesen kopácsoló hangjára a szabadtéri szobrokra siklik a tekintetem. Tele van velük az udvar. Nem messze állnak kőtalapzatokon, a jégtömböket gondos precizitással faragták ki.

Az ülőhelyemről látom, hogy valaki egy fűzfán dolgozik, egy másik egy griffmadáron, amely vad kiáltásra tátja a száját. Mellette egy buja istennő az ég felé tárja a karját, homokóraalakját lepel takarja. Minden egyes szobor hihetetlenül aprólékosan kidolgozott, némelyik olyan magas, hogy a művésznek létrára van szüksége a munkához.

A férfiak vésők, kalapácsok, csiszolórongyok segítségével érik el lelkiismeretes munkával, hogy minden darab eredeti állapotában maradjon. A szobrászok mindig tevékenykednek, újabbakat faragnak ki, vagy a már kész darabokat őrzik meg.

Annyit mondhatok, hogy kényelmetlenül érzik magukat, amiért figyelem őket, de tudatosan másfelé néznek, és megállás nélkül dolgoznak. Épp újra fel akarom venni a naplómat, amikor egy munkás válik ki közülük, lila egyenruhája illik a többiekéhez.

Rátapad a tekintetem, egy pillanatra hunyorognom kell, hogy el tudjam választani a látványt az emlékképtől.

A dereka köré szerszámostáskát csatolt, odasétál egy pallos szobrához, amely a kard hegyén áll, egy ronggyal fényesíti, és leporolja róla az összegyűlt havat.

A mesterember kopasz, négy feltűnő ránc fut végig a feje tetején, mint egy tigris csíkjai. Mogorva álltartását és gúnyosan lefittyedő száját sűrű, fehér szakáll takarhatja, bár túl messze vagyok, így nem látom, hogy igazam van-e.

Átvizsgálja a szobrot, kotorászik a szerszámostáskában, előhúz egy szemüveget, és az orrára illeszti. A látványra sziszegve beszívom a hideg levegőt.

Pont olyan, mint az apám.

Természetesen nem ő az. Hacsak nem kötött szerződést az istenekkel, hogy támasszák fel a halálból. De a szakáll, a kopasz fej, még az is, ahogy a kalapácsot markolja, mindez nagyon emlékeztet arra, aki nemzett.

Silenus Midaszra.

Ahogy mindenki hívta: Sile, az apám volt, bár az apa fogalma igencsak tágan értelmezett. Csupán falusi kocsmatöltelék volt, akinek néha sikerült kibotorkálnia a házból, hogy asztalosmunkát végezzen a városban.

Ami engem illet, én csak egy kedve ellen való fattyú voltam. Utálta, hogy a pénze egy részét ételre kellett áldoznia, pedig inkább sörre költötte volna.

Nem tudom, hogy a gyűlölet genetikusan a természetem része, vagy ő nevelte belém, de kölcsönösen éreztük egymás iránt. Anyámat nem ismertem, de őt is utáltam.

Nyilván léha volt. Csapodár nőszemély, aki egy este túl messzire ment a poharazgatással, Sile ágyában kötött ki, és kilenc hónappal később megszült engem.

A születésem után lerakott apám küszöbére egy korsó borral és hat aranygarassal, és többé vissza se nézett. Sile vagy nem tudta megtalálni, vagy meg sem próbálta.

Nem is tudom, mit vetettem meg rajta a leginkább. A lustaságát, az iszákosságát, vagy azt, hogy rendszeresen a lelket is kiverte belőlem.

Valójában talán azért vetettem meg leginkább, mert a falusiak állandóan rossz tréfát űztek vele. Bárhová ment, gúnyos mosoly, csúfolódás vagy szánakozás kísérte.

Velem ugyanúgy bántak. Egy senki voltam. Egy kocsmatöltelék zabigyereke, szegény, mint a templom egere, és egy életen át elkísért ez a nyomorúságos kibúvó.

Amikor elértem a törvényes oreai felnőttkort, loptam egy korsó bort – gúnyos tiszteletadásként anyámnak –, és otthagytam neki a mocskos ágyán, az apró, lerobbant kalyibánkban.

Nem tartott soká, hogy merev részegre igya magát. Még ennyi idő sem kellett, hogy szikrát csiholjak a tűzkőből, és tűzbe borítsam a romos kulipintyót. Az Ötödik Királyságban mindig nagy volt a szárazság.

Felség?

Elkapom a tekintetem a szobrászról. A főtanácsadóm a kerti lak előtt áll, a vaskorlátok között.

Mit akarsz, Odo? – kérdezem, kinyújtom a kezem, és a belső mellényzsebembe dugom.

Királyom, van egy kis gondunk.

Összehúzom a szemem.

Niven herceg?

Fulke fia egy nyafogós kis segg, aki, mint kiderült, csak akadályt jelent. Egy újabb kényes ügy, amit óvatosan kell kezelnem.

Nem a hercegről van szó – mondja Odo, kényelmetlenül ácsorog, a tekintete körbejár, hogy megbizonyosodjon róla, senki sincs a közelben. A szobrászoktól eltekintve mind a hat katona a kastély bejáratánál posztol.

Akkor miről van szó? – kérdezem, és bosszúság sugárzik a hangomból, amiért félbeszakított.

A feleségéről van szó, felség.

Az idegességtől megfeszül a vállam.

Hmm. Végre üzenetet kaptunk?

Igen, de nem tőle.

Rászegezem a tekintetem, és várom, hogy végre beszéljen.

Odo előrehajol, és a korlátra támaszkodik, hogy ne terjedjen a hangja. Az Ötödik Királyságban még a jégszobroknak is fülük van.

Úgy tűnik, a hírek elmaradását nem a Haranghegyen dúló vihar okozta. A királyné szándékosan állított le minden kifelé és befelé irányuló levelezést. Végül visszatért valamennyi kiküldött postasólyom, de egyik sem hozott levelet.

Hátradőlök a padon, előrefordítom a fejem, kattog az agyam, az ujjammal a combomon dobolok.

Miben sántikál Malina? – motyogok az orrom alatt. Nem lep meg, hogy forral valamit azok után, hogy szembe akart szállni a tervemmel, hogy átverjem Fulke-ot, a vakmerősége viszont meglep.

Odo folytatja:

A haranghegyi hírszerzők szerint a királyné megjelent a városban. Javakat osztogatott a népnek, bár azt hallottam, adódott némi gondja a más hitűekkel.

Bement a városba jótékonykodni? – hitetlenkedem. Malina soha nem foglalkozna a haranghegyi emberekkel, hacsak nincs konkrét célja vele.

Néhány szobrász felkapja a fejét éles hangomra, felállok, és kilépek a kerti pavilonból. Odo igyekszik velem lépést tartani, miközben végigmegyek a kikövezett sétányon, és nem veszek tudomást az őrről az ajtóban.

A haranghegyi nemességben is felütötte a fejét a szóbeszéd – mondja Odo, miközben átmegyünk a palota széles bejáratán. A lépteimet elnyeli a hosszú, lila futó, az üveg- és kőfalakat bevilágítja a tízágú csillag alakú ablak, melyet faboltozat keretez a mennyezeten.

Miről fecsegnek? – kérdezem, élesen befordulok a lépcsőházba, és a lakosztályom felé tartok. Egyelőre a vendégszárnyban lakom. Mivel Niven él, és Fulke most halt meg, az a legjobb a látszat kedvéért. Egyelőre.

Odo lihegni kezd, miközben gyors lépteim után kullog felfelé a lépcsőn.

Arról, hogy a királyné… nos, fehérben jár, felség.

Megtorpanok, sarkon fordulok, és homlokráncolva ránézek.

Micsoda?!

Odo megragadja a lépcső korlátját, és elfúló lélegzettel kapkodja a levegőt.

Nem visel aranyat a nyilvánosság előtt, felség. Egyik arany ruháját sem. Egyik koronát sem, amit arannyá változtatott, és még a személyi testőrsége páncélzatát is lecserélte. Több forrásból is megerősítették.

Frusztráltan csikorgatom a fogam. Tehát Malina így akar próbára tenni? Nem csak arról van szó, hogy nem hajlandó bizonyos színt viselni; az arany a hatalmam és uralkodásom jelképe. Ez nem egyszerű stílusváltás. Ez egy üzenet.

Mit kíván, mit tegyek uram, királyom?

Egy pillanatra elgondolkozom.

Egyelőre semmit. Azt akarom, hogy az összes jelentést hozd az asztalomra. Majd reggel eldöntöm, mihez kezdjünk vele.

Rendben, felség. És ott van még az aranykérelmek ügye. Napról napra egyre szaporodnak.

Emlékeztesse a kérelmezőket, hogy a királyság még mindig gyászban van! Nem akarok a gazdagságommal kérkedni, amikor épp elvesztették a királyukat – mondom szigorúan és fenyegetően. – Bármilyen adóssága van ennek a királyságnak, ki fogom fizetni. Ami a nemeseket illeti, akik meg akarják szedni magukat, egyelőre adjon nekik garasokat!

Kifogytunk, felség.

Kővé dermed az arcom.

Elfogyott? Az összes, amit hoztunk?

Odo megpróbál elfojtani egy grimaszt, de nem igazán sikerül neki.

Hát, igen sok kérés volt. Mindenki szeretne részesedni a vagyonából. Már szinte valamennyi arany csecsebecse elfogyott.

Olyan erősen csikorgatom a fogam, hogy kattan egyet az állam. Kifutok az időből. Ha nagyon gyorsan nem mutatok be valamilyen varázslatot, akkor meggyengül itt a hatalmam, és ez nem történhet meg.

Megfordulok, és újra elindulok felfelé a lépcsőn, de piszkálódó tanácsadóm elkísér a magántermeimbe. A testőrök komor tekintettel közvetlenül a fal mellett állnak, hogy elég nagy helyünk legyen belépni a szobába.

Uram, van még valami – folytatja halkan Odo májfoltos kezét tördelve, miután becsukja mögöttünk az ajtót.

Heves fújtatás tör fel belőlem.

Most meg mi van? – El kell olvasnom a jelentéseket, hogy mi folyik Haranghegyen, mióta eljöttem. Foglalkoznom kell a fagyos kurva feleségemmel.

Ha ismerem a részleteket, akkor tudok tervezni. Aztán megyek, és megnézem Aurent. Már két napja alszik, nyilván kimerült a Negyedik Hadseregben kiállt megpróbáltatásoktól. Mostanáig hagytam, és a lehető legtöbb kényelemmel láttam el. A legfinomabb selyemmel, a legpuhább párnákkal. Elhalmoztam könyvekkel és illatszerekkel – még egy új hárfát is vitettem neki.

Remélhetőleg újra önmaga lesz, ha kipihente magát. Szükségem van rá, hogy újra jó útra térjen, nem késlekedhetek tovább. Változtatásokat kell végrehajtanom a kastélyban, és meg kell töltenem a kasszát. Ingatag hatalmam Ranholdban attól függ, meg tudom-e tölteni a nemesek markát arannyal. Mindenkit emlékeztetnem kell rá, hogy ki vagyok, és miért érdekük támogatni a jelenlétemet. Haranghegyen egyszer már sikerült, így tudom, hogyan vegyek át egy birodalmat. Először bőséget kell teremteni, jótékonysággal elbűvölni a nemeseket és a tanácsadókat, ragyogó megjelenésemmel megnyerni a köznépet. Aztán lépésről lépésre egyre könnyebb őket függővé és vágyakozóvá tenni, hogy aztán egymás ellen harcoljanak a király kegyéért és a haszonért.

Mire ezzel végzek, nem lesz versenytársam, akit támogatnának. Csak a halott király öntelt fia között és köztem választhatnak, aki káprázatosan gazdaggá teheti a királyságot.

Mint tudod, a parancsodra a felcser megvizsgálta az ágyasokat, amikor visszatértek – tájékoztat Odo.

És? – vonom fel a szemöldököm.

A felcser megerősítette, és azonnal üzent. – A tanácsadóm ideges mozdulattal végigsimít a tarkóját borító ősz fürtjein. – Úgy… tűnik, hogy az egyikük várandós.

Mozdulatlanná dermedek.

A szavai végigfutnak a gerincemen, a gondolataim fogaskerekei csikorogva elakadnak. Kisvártatva előrelendülök, és megragadom arany ingnyakát.

Mit beszélsz?

Odo homályos, kék szeme tágra nyílik, az egész teste megmerevedik, úgy felrántom, hogy csak a lábujja hegye éri a földet.

A-azt állítja, hogy a gyerek a tiéd, felség – suttogja szaporán.

Egy fattyú…

Durván elengedem, megbotlik, és nekidől a falnak a háta mögött.

A szajha nyilván hazudik. Meg akar vesztegetni, aranyra vagy a figyelmemre vágyik. Valamit akar tőlem, Odo, erről szól az egész. A kancáim gyógynövényeket szednek. Még soha nem mondott csődöt.

Igen, uram, eddig még soha, de a felcser igazolta.

Nagyot csapok a levegőbe, mire Odo megrándul.

Akkor valaki más dugta meg. A Negyedik Hadsereggel volt, előtte meg az átkozott havasi kalózokkal – mutatok rá. – Azonnal el kell bocsátani a szolgálatomból. Nincs szükségem csalfa cafkákra.

Odo végighúzza reszkető kezét az inge elején, és engem figyel, miközben járkálni kezdek.

A felcser is hitetlenkedett az állítása hallatán, azért tartott a szokásosnál tovább a vizsgálat. Biztos akart lenni, de úgy hiszi, hogy a kanca már majdnem három hónapos terhes, tehát még Haranghegyen fogant meg.

Forog velem a világ, a pulzusom úgy kalapál a fejemben, mint a szobrász kalapácsa, mintha a koponyámat vésnék ebben a különösen elkeserítő helyzetben. Nem szeretem a meglepetéseket.

Az ágyasaimat majdnem annyira óvom, mint Aurent. Nagyon szigorúan váltom az őröket. Egyik sem merészelt volna belopakodni, hogy fajtalankodjon az egyikkel. Megjegyzem, hogy azért biztonság kedvéért az őröket is lecserélem.

Ha a felcsernek igaza van a fogantatás idejében, ha a baba tényleg az enyém…

Ki tud még erről?

Senki – nyugtat meg Odo. – A felcser egyenesen hozzám fordult, felség.

Elgondolkodva bólintok.

A tanácsadóm a kezét tördelve nézi, ahogy gondolkodom.

Akarod, hogy csináljak valamit?

Még ne! – mondom. – Elmehetsz.

Gyorsan térdet hajt, és visszavonul, kétségtelenül hálás, amiért megszabadulhat tőlem.

Most, hogy egyedül vagyok, az íróasztalomhoz megyek, a tetejére támaszkodom, és a gondosan felhalmozott papírokra nézek, bár nem igazán látom őket. Túlságosan lefoglal a tervezés, ahogy a tengerész a csillagok állását térképezi fel.

Az ujjaim megfeszülnek a fán, az ingerültségtől megmerevednek az ízületeim. Malina, Auren, az ágyas – minden gondomat az istenverte nők okozzák. Pontosan ezért nem lehet megbízni a nőkben. Már anyám megtanított rá.

Fontos munkát végzek, és nem hagyhatom, hogy bármi eltérítsen az utamon.

Én rángattam ki Haranghegyet az adósságok gödréből, és én tettem a gazdagság és jólét szimbólumává. És most Malina próbára merészel tenni? Nem más, mint egy megkeseredett, haszontalan szipirtyó, aki még arra is képtelen, hogy örökössel ajándékozzon meg. Először is szerencsés, amiért feleségül vettem, és megengedtem, hogy megtartsa a koronáját.

Elözönlenek az emlékek – apám, a falusi gyerekek, akik kiröhögtek, a plébános, aki kihajított, mert mocskos voltam, a boltosok, akik összesúgtak a hátam mögött, és fattyúnak neveztek.

Sok éven át teljesítettem a kötelességemet, és megpróbáltam teherbe ejteni azt a jégcsap libát, és ez a hála.

Tudtam, hogy Malina meddő.

Most, hogy teherbe ejtettem egy kancát. Újra meg újra összeszorítom a fogam.

Miközben a gondolataim az új zsinórok körül forognak, amiket rángatnom kell, kezdem új kötelékek lehetőségét felfedezni. Kötelékeket, amelyekkel talán megszilárdíthatom a hatalmamat.

Egy gyerek nagyon erőteljes ütőkártya. Elvégre semmi sem teheti olyan kedveltté a királyi családot a nép szemében, mint egy gyermek. Talán még itt is segíthet megszilárdítani a hatalmamat. Bárcsak ne lenne egy átkozott zabigyerek!

Kihúzom magam, leengedem a kezem, és elmosolyodom.

Nem, amire szükségem van, az egy örökös.

5. FEJEZET

AUREN

Hirtelen felriadok, és rémülten felülök.

Egy pillanatra azt sem tudom, hol vagyok. Nem feszül körülöttem fekete sátor, és nincs fölöttem ragyogó aranymennyezet. Egy számomra ismeretlen, baldachinos ágy levendulaszínű függönyére esik a pillantásom.

Hirtelen minden rám tör. Hogy hol vagyok, kivel voltam. Szerencsére mellettem hideg az ágy, és a szoba csöndje elárulja, hogy egyedül vagyok. Az egyetlen bizonyíték, hogy valaki járt itt, a tűz halk pattogása a szoba túlsó végében.

Korábban körülvettek a Negyedik Hadsereg katonái, így a szoba csöndes magánya majdnem ijesztő. Megszoktam Gyilok egyenletes légzését, amikor a priccsén aludt. Megszoktam a nedves bőr szagát, a köztünk parázsló szenet.

Körülnézek a gazdagon díszített szobában, a tekintetem megállapodik a párnán, ahol Midasz feje pihent, és mégis csak Gyilok sötét körvonalait látom magam előtt a sátor túloldalán, a tintafekete szeme villanását.

Végighúzom a kezem a mellkasomon, mert fájó szívemnek semmi köze Midaszhoz. Megpróbálom bebeszélni magamnak, hogy az árulás íze nem szorítja össze a torkomat, és a fájdalom nem egy férfitól ered, akinek gyökerek kígyóznak az állán, és nem egy idegen zöld szemétől.