AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Szeretve mind a vérpadig

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-20-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Szeretve mind a vérpadig

Tartalom

Szeretve mind a vérpadig

I.      kötet

I. A zomotor

II. A rongyos gárda

III. „Nyalka kuruc”

IV. A megbabonázott malacfej

V. Még egy várostrom

VI. A vas ember

VII. Mézeshetek

VIII. Párbaj a harcmezőn két hős között, akiknek a testét nem fogja sem kard, sem golyóbis

IX. Hogy vannak ezalatt otthon?

X. Az égő klastrom

XI. Egy nő, aki a tűznek örül

XII. „Ritschán”

XIII. Cinka Panna

XIV. Balahó uram tempója

XV. Az alterego (másik magam)

XVI. A jó szolgálat jutalma

XVII. Két karácsonfa

XVIII. Beliál leánya

XIX. Asszonyok kicserélése

XX. Az Isten békéje

XXI. A „Repülj, fecském”

XXII. Csupa fény

XXIII. Árnyék a fény közt

XXIV. A „Spinnerin am Kreuz” előtt

XXV. Az apáca

XXVI. Deliancsa

II.      kötet

I. A vaklövések

II. A fehér barát

III. A budetini borz

IV. Az édes otthon

V. Idegen háznál

VI. Circe

VII. A „Rák fordulóban”

VIII. Akik a holdra esküsznek

IX. A feltalált régi jó barát

X. „O, du lieber Augustin!”

XI. A két kereszt

XII. A Krethi és Plethi

XIII. Rákóczi villáma a császár előtt

XIV. A végzetes golyó

XV. Az anyai ház

XVI. Két kincs közül az egyiket!

XVII. Életre halálra

XVIII. Elvesztve örökre

XIX. A háromélű dákos

XX. Egész a fenéken

XXI. A végső kísérlet

1. kötet

I. A zomotor

Ez a szó, „zomotor”, olyan régi már, hogy csak a nyelvtudósok és régiségbúvárok ismerik: azok pedig nagyon fogják a fejüket csóválni, mikor megtudják, hogy itt most egy nagy lakodalom van készülőben; mert amaz egészen mást jelent.

Pedig hát az nevezetes lakodalmi vendégség volt, amihez nemzetes Tisza Istvánné nagyasszonyom úri portáján készültek, úgy pünkösd után való hétben, 1698-ban. Az előkelő, nagy birtokú asszonyság egyetlen leányát: Ilonkát adja férjhez, a környék egyik legtekintélyesebb férfiához, tekintetes Visontai Kovách István uramhoz, Verebély megye alispánjához.

Verebély vármegye neve maga sincs már a földabroszon, sok minden nem kerül már az asztalra, ami akkor kézen-közön forgott: többek között azok a drága étekfogások sem, amikkel a hajdani magyar nagyúr a meghívott násznépet meg szokta vendégelni. Nem a mai kákabélű ivadéknak valók azok. Most, ha csak foghegyen kóstolgatnátok is végig egy ilyen traktát, hat doktor nem támasztana fel, úgy ágynak esnétek tőle – akkor doktor se volt kéznél: akinek megártott a sok bevett jó, ott volt a kenőasszony, kidömöckölte a hátából a magyar betegséget.

Kellett is aztán az ilyen ételek előállításához ember, több mint elég.

Nemzetes Tisza Istvánné úrasszonyomnak a portáját ismeri minden ember. Hajdan az ő férje is alispánja volt a megyének: folyvást sok vendéget kellett ellátni. Volt abban a házban négy-öt konyha; külön a nyársonsültek számára, meg más a kalácsoknak; azonkívül vagy három kemence a szilvásban a levelensült-készítéshez. A konyhaművészet összegezett remekeinek előállítására szolgáló laboratórium azonban közvetlenül az úrasszony lakszobájával állt összeköttetésben, hogy ő maga mindenre felügyelhessen, s vitás kérdésekben döntő szavával igazságot szolgáltasson. Amire ilyen nagy vendégség előkészüléseinél elég sűrű alkalom van. Ma van a vőlegény megérkezésének a napja; délelőtti istentisztelet után lesz az esküvő. Azért haladt ki ilyen későre az időből az egybekelés, mert a család egyetlen férfitagja: Gábor úrfi, odalenn van a Bánátban, a nemesi bandériummal, a török ellen; mind azt várták haza; a menyasszony nagyon óhajtotta; de csak nem jöve meg. Mármost hát nála nélkül költik el a lakodalmas kását.

Tisza Istvánné asszonyomnak magának is van régi, nagy tapasztalatú szakácsa; de a mai napra még elhozatta Bánffyhunyadon lakó nénjének az erdélyi szakácsát is, azonkívül Léváról felinvitálta Furóné asszonyomat, aki nélkül derék lakodalom meg nem eshetik a környékben: tortátát, marcafánkot meg liktáriumot csak az ő keze után ismer meg igazán az ember. Segédszemélyzetül pedig annyi szakácsné, hetesné, kukta hemzseg a konyhában, hogy alig lehet tőlük mozdulni; pedig mindenkinek tele a keze dologgal. – Hanem hát éppen az a baj! Két szakács egy konyhában. Mind a kettő kevély arra, amit tud, és amit jobban tud, mint a másik. Méghozzá az egyik erdélyi, a másik magyarországi. Kész a partikularizmus. Hogy volna az jó az erdélyinek, amit a magyarországi kotyvaszt, és megfordítva! – Most éppen azon hepciáskodnak, hogy a pujpunellamártáshoz miféle alkatrészek kellenek? Ez igen bonyolult kérdés. Egy hideglelésről szóló recipe abból a korból nem lehet annál cifrább és változatosabb. Egyik fél sem enged a magáéból csak egy szerecsendióvirágnyit sem. „Én Apafi Mihály fejedelem konyhájában szolgáltam hét esztendeig!” „Uccu ne! Apafi Miskáék nem is ismertek mást, csak a bosporos levet!” – „Micsoda? Az én fejedelemasszonyom, Bornemissza Anna őnagysága, olyan miskulanciasalátát csinált, hogy a palócok úrvacsorájának ették volna!” – „Szófia a beszéd! Scripta manent! Itt az én szakácskönyvem. Pujpunellamártás. Magam írtam ki Pálffy herceg archívumából!” – „De az én szakácskönyvem nyomtatva van!”

A két hadvezér elkeseredett harcába természetesen hogy a fehérnép is belekotnyeleskedett, győzték nyelvvel; zenekíséretül közbehangzott a fahajtörőmozsár-csengés meg a habverő pergése: közbe egy-egy kastankodó kutyának a nyikkantása, akit megrúgott valaki.

Ez izgalmas konyhai értekezés alatt senki sem vette észre, hogy a nyitott konyhaajtón egy sárral, porral fedett alak settenkedik be a konyhába, kinek hajdan kecskebéka-zöld színű dolmányáról jócskán lefoszlott a sárga sujtás: a piros nadrág a két térdén ki van szakadva, s a csizmájának a talpát csak az átkötött szíj tartja. A legénynek olyan fekete a képe a napsütéstől, mint a miskolci cipó: a kajla, savószín bajusz mintha csak krétával volna ráfestve. A vállán egy kopott bőriszákot cepel, s a kezében egy görbe csákányt hoz, azt oda is támasztja az ajtóhoz. Ott azután egy darabig körülnézeget, kétfelé törüli a bajuszát: s mikor nagy hamar megérti, hogy olyan veszedelem van itt, amibe neki jobb lesz bele nem ártani magát, szétnéz a szögletek felé, s megpillantva a nagy mákoskalácssütő kemence mellett egy köteg rőzsét, arra szépen leül a sutba, s onnan nézi aztán, a két tenyerébe támasztva az állát, mint a megtestesült makk tíz, az egész nagy patáliát.

– „Mi kell az igazi pujpunellamártáshoz?”

Ki kell citálni a nagyasszonyt!

Ő ítélje el a dolgot. Ő a tekintély. A legfelső apelláta. Kijönne az különben maga is; hisz a pogány lárma a harmadik szobáig behat. Itt öltözteti ő éppen a menyasszonyt, azt kell neki abbahagyni.

Éppen jött; mert a két szakács már a palacsintasütővel meg a molnárostya-serpenyővel indult egymás ellen duellálni.

A nemzetes nagyasszony, az igaz, hogy egészen arra való alak volt, hogy respektust szerezzen maga körül; derék, magas, termetes matróna, piros, telt orcával, ami kettős tokát vetett, s szegletes tudott lenni, mikor haragudott. Szürke haja akkori módi szerint szélesen volt felfelé dudorítva, s egy fekete csipke főkötővel megkoronázva.

– Micsoda pogány lárma ez itten! – kiálta felreccsenő szóval. – Azt gondolja az ember, Eger várát vívják a törökök! Mit keres itt ez a sok csürhe nép? Csiba ki innen a konyhából, akinek nincs itt semmi dolga! Olyan zsinat van, hogy az ember a maga szavát se hallja. Hogy „mi kell a pujpunellamártáshoz”? Hogy a kakas csípje meg a fületeket! Mindjárt igazságot teszek. Elébb lóduljon innen minden torkos, pákosztos had, aki nem ide való.

S rögtön sietett is az ítéletet végrehajtani: egypár szájtátó kukta, kályhafűtő csak úgy penderedett ki az ajtón, hatalmas tenyerétől előmozdíttatva. „Kell pujpunellamártás!”

Amint ritkulni kezdett a gyülekezet, megpillantja árgus szemeivel azt a szögletben gunnyasztó, rongyos alakot.

– Hát te is itten? Nem lódulsz ki mindjárt? Neked is kell pujpunellamártás?

A gubbaszkodó alak fel sem veszi a fejét a két tenyeréből, csak úgy ingatja azt, határozottan kifejezve, hogy nem kíván belőle. A haragos nagyasszony aztán megkapja a gallérjánál fogva, s úgy fölemeli, hogy a lába sem éri a földet, hanem aztán ahelyett, hogy kilökné azt is a többi után, hüledezve szól hozzá:

– Nini! Hát nem a Marci ez? A Gábor fiamnak az inasa? Te vagy az, Marci? Hát mért nem mondod senkinek, hogy megjöttél?

– Ha nem keerdezte tőlem senki – felelt a legény egész palóc flegmával.

– Hát csak magad jöttél, mi?

– Csak egy szál magam biz een: mert a lovam odaragadt a poroszlói degetbe.

A nagyasszony megdöbbent. Az anyaszívnek előérzete van. Hirtelen betuszkolta a poros legényt a mellékszobába: nem bánta már, ha fenekestül felfordítják is a konyhát. Ott kezdte aztán vallatóra venni a palócot.

– Mi hírrel jöttél a táborból?

– Semmi nagy hírrel, biz een.

– Hát a fiam nem jön el?

– Jönne biz az, de nem jöhet.

– Valami baja van talán?

– Nem fáj biz annak semmije se.

– Hát mit izent?

– Semmi rosszat sem izent biz az, eedes meezem.

– Hát miért nem jöhet? Miért küldött téged?

– Hát mert a cifra dolmánya kilikadt.

– Micsoda cifra dolmánya, te?

– Akit az Iluska kisasszony varrott ki arany tulipántokkal, az a bársony.

– Mi történt vele? Mondd hamar!

– Hát egy gelóbics kilikasztotta a cifra dolmányt: aztán olyankor, mikor maga is benne volt.

– Meghalt a fiam? – kiálta fel Tiszáné, s hirtelen visszafojtotta hangját.

– Een egy szóval se mondtam, hogy meghalt; csak azt, hogy a cifra pruszlikját kilikasztotta a gelóbis: az pedig itt van a tarisznyámban, nee!

Azzal kihúzta a bőriszákból az összegöngyölgetett búzavirágszín bársonymellényt, melynek a bal oldalán egy kerek lyuk volt, s akörül széles, vörösbarna folt, a kiomlott vér.

Tiszáné görcsösen szorítá mind a két kezével a szívéhez azt a drága öltönydarabot, s ajkát beharapva, halálos kínnal fordítá szemeit az ég felé: de nem zokogott.

– De ne búsuljon a nagyasszony – vigasztalá a palóc –, mert levágták ám a füleet.

Erre meg a méreg öntötte el az anya szívét, dühösen markolt a palóc üstökébe, s megrázta annak a fejét, kegyetlenül odaütögetve a falhoz.

– Kinek a fülét, te!

– Hát nem is az úrfiét; hanem azét a beste Karaffiáét, aki meglőtte.

– Hát bajvívásban esett el?

– Biz a volt annak a veege.

– Miért vívott? Kivel vívott? Ki volt a gyilkosa?

– Hát tudom een azt? Nem kötötteek azt az een aóromra. Keek huszár volt a Pállfy-regementből. Nem eerjük már azt utol; mert az, amint a füleet levágták, a gyenerális parancslattyábul, mindgyárt dezentált a törökhöz Temesvárra: pribeek lett, pogány lett; ezóta szarácsit csináltak belőle.

– Nem beszélted még ezt el senkinek?

– Ha senki se keerdezte tőlem.

– Hát akkor azt mondom, hogy egy teremtett léleknek se szólj felőle, amíg a mai nap el nem múlik.

– Nem szólneek een meeg a maókusmadárnak sem; csak már az östökömet eresztené el a nagyasszony.

Mert még annál fogva mindig kézbe tartotta.

– Lódulj be ide, ebbe a kamarába – súgá dörmögve a nagyasszony, betaszítva a legényt egy sötét oldalfülkébe, ami afféle kézi éléstár lehetett. – Találsz enni-innivalót eleget; aztán feküdjél le, amíg rád nem nyitom az ajtót, fel ne ébredj, ha trombitaszót hallasz is.

Azzal belökte a palócot a sötét odúba, aki soha annál kedvesebb tömlöcöt még paradicsomul se kívánhatott magának.

A nagyasszony ráfordította a kamaraajtóra a kulcsot, s azt is lehúzta, és a többihez akasztotta a karikára, ami egy ezüst lantnál fogva csüggött alá a bogláros övéről. Ellenben egy másik kulcsot keresett elő a csomó közül, s azzal egy nagy almáriumot nyitott ki. Volt annak tömérdek apróbb-nagyobb fiókja. Egyiket kihúzta. Volt abban sok mindenféle öltözet a nagyobbtól a legkisebbig. Azok mind a Gábor fiú ünneplő köntösei voltak, ahogy évről évre kinőtt belőlük, az anyja egymás után félrerakta őket. Most aztán előszedegette sorba. Egész a legalsóig. Egész addig a kis főkötőig meg a patyolat félingecskéig, amit csecsemő korában viselt. Azután megint visszarakta őket egymás után. Mindegyikhez halkan motyogott valamit. Legfeljül tette azt a hímzett mellényt. „Mármost te is ide kerültél”. – Erre a szeme csak megtelt könnyel. – Letörülte hevenyén. „Nem! Te rossz szem! Ma nem szabad sírnod. Ma lakodalom napja van. Majd holnap aztán sírhatsz kedvedre; meg aztán minden nap, minden éjjel, amíg az életbe’ tart.”

Megint csak a kezébe vette azt a hímzett mellényt. Szemrehányásokat tett neki.

– „Ha már nem jöttél vele együtt, minek jöttél meg éppen mára? Ma nem a te napod van. Ma a leánynak a jussát kell kiadni. Hát illik a testvéreknek egymást így megkeseríteni? No, most eressz innen. Nincs teveled semmi dolgom. A menyasszonyt öltöztetem. Egy nap csak az övé. A tied lesz háromszázhatvannégy nap az esztendőből. No, hát feküdjél a társaiddal. No, hát aludjál. Majd holnap reggel, ha vége lesz minden muzsikának, visszajövök hozzád”…

De a hímzett mellény csak nem akart elalunni, csak nem eresztette őt el.

– „No, hát mi az? Hogy megölték? Katona volt, készen lehetett rá. Akinek a fiát a táborba viszik, úgy veheti, mintha csak a koporsóba tette volna. – Az én bátyámat is megölték: aztán meg az anyám bátyját is megölték. – Ez nálunk a férfi sorsa. – Aki fegyvert köt, azt megölik. – De csak ne bajvívásban esett volna el! – Bizonyosan ott is a becsületét védelmezte – szép halál! No, majd holnap beszélünk egymással többet – most eressz engem!

Azzal helyére tolta a fiókot, rázárta a nehéz almáriumajtót, aztán a két öklét összeszorítva, a fejét megrázta, s a lábával toppantott: úgy parancsolt a szívének: „Vége legyen!”

Aztán indult az ajtó felé, ami a menyasszony szobájába vezetett.

Hanem az az engedetlen szív nem akart ám szót fogadni. Valami vékony pókfonállal oda volt kötve ahhoz a szekrényhez – ez visszavonta. Csak azon kapta magát, hogy megint a kezében tartja azt a hímzett mellényt, s nézegeti rajta azt a golyó vágta lyukat, amihez fogható véghetetlen mélység nincsen a világon. – „Milyen bolond kis lyuk! – Aztán elég arra, hogy az embernek a lelke elhagyja rajta keresztül a világot!”

Hátha még most is ott van az a lélek? Hátha ott leskelődik valamire? Talán arra, hogy ezzel a néma szájjal átadja az anyának az utolsó istenhozzádot. Az anya odaszorítá ajkaihoz azt a golyó perzselte nyílást a hímzett mellényen, s akkor aztán megnyugodott. A dolmány elbocsátotta őt, és elment alunni.

Mikor a nagyasszony bement a menyasszonyhoz, akkor már mosolygós volt az arca, mint a piros alma.

A menyasszony még csak tizenhat éves volt akkor. Nyúlánk termete elárulja fiatalságát. Akkoriban nem a gyöngyös vállfűzőt viselték, hanem hosszú testhez álló derekat, egy sor zománcos gombbal, alul ruta alakú nyújtványokkal, elöl színes skófiummal kihímezve, a ruha patyolatujjai kétszeres dudort képeztek, összeszorítva színes csokorfüzérekkel, azokról meg kettős ezüstcsipke omlott alá; a szűk, ráncos viganót elöl két széles sáv díszíti, sokszínű zománcos aranyvirágokkal gazdagon megrakva. A menyasszonyt még akkor nem öltöztették fehérbe: úgy volt szokás, hogy belül viselje az ártatlanságát.

Rátekintve, csupa gyermek volt még a menyasszonyka, egész arcán az a gyanútalan világba bámulás volt kifejezve, mint aki nem is sejti még, hogy mi oka van valakinek az ismerős, édes anyai arcot itt hagyni, s utánamenni egy bajuszos embernek, akit még alig ismer. Lesütött pillájú, nagy szemeinek ki nem találhatni a színét, csigametszésű, félig nyitva feledt ajkai csupa kérdés, felelet nélkül: gyönge piros hajadon arca még nem tanulta meg, hogy miért kell elpirulni. Jöhet az elé akárki, beszélhet előtte akármiről, nem gyújtja azt tűzlángra: el van az még rejtőzve. Hosszú, tömött, világos gesztenyeszín haja egész a térdhajlásig omlik alá: az egyik ága már be van fonva széles, aranyvirágos pántlikába, a másik még fonatlan; azt félben hagyta a nagyasszony, mikor a konyhába kiszaladt a nagy csetepatéra. – Sohasem fésülte, sohasem fonta be még eddig azt a hajat más, mint az édesanya keze. Még csak azt sem engedte, hogy maga tanulja meg a leány a haját befonni. „A kis élhetetlenke! Hogy lesz ez meg asszonyfővel? Akinek az anyja az ecetesuborka-eltevéstől a brachialis reoccupatóig mindenhez értett, de aki a leányának még csak a tyúkok közé sem engedte meg soha kimenni, ráfogta a szegény kakasra, hogy az a fejére repül és megcsípi.”

– No, már megint sírtál egy verset odakinn! – dorgálá Ilonka az anyját, pedig az eléggé igyekezett a háta mögött maradni, hogy a haját befonja. Meglátta a tükörből, hogy veresek a szemei.

– Hát hogyne sírna az ember, mikor a leányát odaadja örökre idegen embernek.

– Hát hiszen nem lesz az idegen ember; hanem nekem hites uram.

– Óh, te kis élhetetlenke! Mit tudod te még azt? Majd megemlegeted te még az anyádat! Majd mikor idegen fraj tépi a hajadat. Nem így fésült engemet az anyám.

– Megtanulok magam bánni vele.

– Majd jólesnék még az anyád szavát hallanod: ha csörölve-pörölve is; majd mikor azt a goromba férfihangot hallod, aki, még mikor kérni akar is, csak parancsolni tud. Mit tudod te még, hogy mi az a férfi.

– De már hogyne tudnám? Hát a Gábor bátyám nem ez? Van annál szelídebb ember a világon? Olyan az, akár egy leány.

A nagyasszony két szeme csak még jobban veres lett erre a szóra.

– Hjah, a te Gábor bátyádhoz ne hasonlíts te másokat, az igen szelíd fiú volt.

– Én nem is tudom, minek ment az a háborúba? Hisz az, ha összetalálkozik az ellenséggel, képes neki azt mondani: inkább te lőj meg engem, mint én téged.

A nagyasszony közel volt hozzá, hogy lábáról leroskadjon.

Ilona nevetve folytatá:

– No, én tudom, ha ő egyszer egy ellenséget meg talál vágni, menten odaugrik hozzá, hogy a sebét bekötözze.

A nagyasszony haragot színlelt.

– Ne mozgasd annyit a fejedet, mert megrántom a hajadat. Viseld magad csendesen, mikor én beszélek. – Nem minden ember olyan engedelmes, mint a te bátyád. A vicispán kemény potentát. Az egész vármegye reszket előtte. Otthon a háznál a sarkán fordul előtte minden ember. Azzal szép engedelmesen kell bánnod; mert ha azt megharagítod, még meg is ver.

Ez csak elég jó indok volt arra, hogy a nagyasszony a patyolat kötényével megtörülgesse a szemeit.

– Óh, azt bizonnyal nem teszi! – szeleskedék bele Ilonka. – Dejszen megmondta neki ott előttem a Gábor bátyám, mikor gyűrűváltásra itt volt: „Aztán a húgámmal úgy bánj ám, mint az oltáriszentséggel, bajtárs, mert, ha csak a kisujjaddal meg találod ütni, de ha csak a szele éri is a kezednek – még nem ettem vicispánhúst; de téged akkor bizony megeszlek!” Bizony, így mondta a bátyám! – De hát mért sírsz ezen megint? Hisz én azt akartam, hogy nevess egy kicsit.

Jó is volna, ha ezen nevetni lehetne!

– No, a végét a hajadnak befonhatod már magad is. Itt van, nesze, mindjárt jövök. A szalagot is fűzd belé. Aztán elénekelheted magadban: „Addig élem világomat, Míg szél fújja pántlikámat! A pántlika könnyű ruha: A főkötő nehéz ruha!” – De bizony ne énekelj most világi nótákat, ebben a szent órában. Mindjárt jövök, hozok neked valamit.

A nagyasszony a kincstartó-szobába távozott, s onnan került elő rövid időn egy kis imádságoskönyvvel, aminek táblája velencei ötvösmunka volt zománcos ezüstből, drágakövekkel: valaha Brandenburgi Katalin fejedelemasszony ajándékozta volt azt a nagyasszony anyjának: így szállt az leányról leányra menyasszonysága napján.

– Látod ezt a drága szép kiskönyvet? – szólt a nagyasszony, kikapcsolva a filigránmunka csatokat, s szétnyitva az imakönyvet.

De a leány szeme nem a szép miniatűr festményű iniciálékon akadt meg, hanem egy kis, göndör, aranyszínű hajtincsen, ami az imakönyv lapjai közé volt szorítva.

– Ah! Kinek a haja ez itt? Ez a sárga?

– Ez a bátyád haja volt, mikor egyéves volt.

– Ah! Ilyen sárga volt a haja akkor? Pedig milyen szép sötétszőke most!

– Nesze: ezt most neked adom.

– Hogyan? A könyvet is?

– De csak a könyvet. A hajat megtartom magamnak.

– Óh bizony, azt nekem adod. Nekem úgysincs belőle egyebem, neked pedig ittmarad ő egészen.

Ez már megint olyan szó volt, amiért a nagyasszony teljes zokogásra fakadt, s a leány keblére borulva, annak az égszín bársony mellénykéjét telesírta könnyeivel. – A leány mind azt hitte, hogy őt siratják, s nevetett rajta.

– No látod, hogy telesírtad a „váll”-amat; pedig hímeztem ám én arra anélkül is gyöngyöt eleget. – No lásd, éppen tökéletesen ilyen dolmánykát hímeztem, ezekkel a virágokkal Gábor bátyámnak, mintha csak az övét látnád.

A leány azt gondolta, hogy örömet csinál az anyjának, mikor mintha tőröket szúrt volna a szívébe!

– No, mármost ülj le csendesen, s ne feszengj annyit, hadd teszem fel a koszorús pártát a fejedre.

A leány még egyszer visszafordította a fejét az anyjához.

– Mit gondolsz? Vajon viseli-e még a bátyám azt a mellényt?

Amint a nagyasszonynak e kérdésre ijedségtől kerekre nyílt fel az ajka, s az álla hátrarándult, azt lehetetlen volt a leánynak észre nem venni.

– Anyám! Tán valami rossz hírt hallottál a bátyámról?

A nagyasszony erőt vett a fájdalmán, s azt mondá:

– Semmit se, leányom.

– Te tudsz valamit? Előlem titkolod.

– Legyen eszed. Ugyan mit tudnék? Kitől tudnám? Madár se jön ide arról a tájról. No, csak el ne kezdj sírni te is. Az volna szép! Ha a násznép kisírt szemmel találna.

– Óh, én pedig valami rosszat érzek. Három éjjel mindig ővele álmodtam. A ruhája össze volt tépve, szaggatva, arra kért, hogy varrjam össze, s mentől jobban varrtam, varrtam, annál jobban széjjelszakadt. Azután meg azt álmodtam, hogy együtt jártunk egy szép mezőn, ami be volt terítve fehér virággal; s aztán ahányat tépett, mindenütt piros lett a virág a nyomában. Úgy sírtam, mikor fölébredtem. Ugyan mit jelent ez?

– Semmit. Verd ki a fejedből! Tudhatod, mint igaz keresztyén kálvinista leány, hogy az álmokat magyarázni tiltja az isteni parancsolat. Saul királyt azért vesztette el az Isten, mert álmokat magyarázott, boszorkányokkal jósoltatott magának. Álom azt jelenti, hogy aludtál. Ülj le elém, hadd teszem föl a pártádat.

– Óh, kedves, édes, jó anyám. Ez a párta juttatja még csak eszembe a ma éjjeli álmomat. Úgy volt, mintha a Gáborkánk hazaérkezett volna a menyegzőnkre, én éppen akkor készültem feltenni a koszorút a fejemre. Ő meg úgy kért, úgy könyörgött, hogy ne tegyem azt a fehér virágfüzért ma a fejemre, inkább fűzzem azt az ő homlokára: az ő feje úgy fáj, majd szétszakad: talán majd meggyógyul tőle.

De már ez több volt, mint amit szív elviselhet. A nagyasszony felordított hangja teljes erejével.

– Mennybéli Jehova Isten!!! – De micsoda nagy lárma ez már megint odakint a konyhában!

Azzal kirohant a leánya szobájából, ki egész a konyháig. Ott persze a pujpunellaháború már a válság magaslatát érte. A rézkondért mind a két szakács fogta a két fülénél fogva, s hol az egyik ütött rá a főzőkanállal, hol a másik. A nagyasszony kiragadta az üstöt mind a kettő kezéből, s aztán az üst fenekére csapott a tenyerével, s kimondá a csalhatatlan verdiktet.

– A pujpunellamártáshoz végy harminchat tojássárgáját, két egész szerecsendiót megreszelve, hat lat kálmusgyökeret, négy lat koriándrumot, két kanál csorgatott mézet, három egész fehérborsot, négy kanál szegfűborsot, habard össze hidegen. Azután olvassz fel egy olasz mogyorónyi indigót alkermesben; keverd hozzá. Azután végy egy kupa háromzsivány-ecetet, a tárkonyecetágyról, forrón olvassz fel benne egy dió nagyságú fehér terpentit, s öntsd a többi közé. Végül szűrd át az egészet ritka gyolcsvásznon. Ez az igazi pujpunellamártás.

Hogy kitombolhatta haragját a konyhai zivatarban, megkönnyebbült a nagyasszony szíve. Furóné asszonyom meg a fehércselédek körülvették: ne rontsa a drága egészségét: menjen a szobájába vissza: jobb lesz, ha maga is öltözéshez lát már: nemsokára érkeznek az úri vendégek. Ki hagyta magát engesztelni, s aztán visszatérve Ilonkához, tanácsot ült vele, hogy milyen öltözetet vegyen e mai napra? Mert volt ott a nagy ruhatárban egész arzenálja a pompás viseleteknek; amik örökké divatban maradnak, tíz esztendőben, negyedszázadban egyszer jelennek meg a napvilágon: akkor is bámulásra méltók. Hanem a nagyasszony ezúttal csak mind a hamuszín, a sötét burnótszín meg a violakék ruhákat szedte elő, amik a régi magyaroknál a gyász színei voltak (a feketét pompához használták), és sehogy sem akarta elvállalni, hogy azokat a szép nagyvirágú rokolyákat adassa magára: „Nem negyvenöt esztendős asszonynak valók azok már!” – „Hiszen hetvenesek is viselik ezt.” – „Hetvenben megint újra lehet kezdeni, akkor már szabad.” Megmaradt végtére a sötét violaszínnél: az jó mennyegzőre is, temetésre is.

S igazán itt volt az ideje, hogy komolyan a készülődéshez lásson, mert a hintók gördülése, az ostor pattogása már jelenté, hogy érkeznek a vidékről a vendégek: akiket a ház ispánja elrendelt szobáikba vezet (a kastély kétszáz vendégnek is ad bőven helyet). Akik a Garam innenső oldaláról érkeznek, hamarább itt vannak: atyafiság a Nyírről, a Szilágyból, a Cserhátról, még a Kalotaszegből is: előkelő ismerősök, a déli vármegyékből, a bányavárosokból. Legelébb megérkezik a kiadó násznagy meg a menyasszony vőfénye, akik itt a városban laknak; nagy matyó társzekéren jöttek meg a sárospataki kántista diákok, a kántus prézesükkel, ünnepélyes zsolozsmákra s vidám dalokra felkészülten; Eperjesről meghozták a híres trombitásokat; a vándor poéta is megkerült a lantjával, duzzad a tarsolya a maga csinálta versektől; madárszínpadjához készül a morva komédiás; künn az udvaron mozsarakat cövekelnek, amikkel jelt fognak adni majd, ha a nászmenet megindul a templomba, hogy a harangokat meghúzzák eléjük, s a nép már gyülekezik a piacon, a jobbágyság a várkerítés előtt, s a koldusság sorakozik a templomajtónál, ma pénzt fognak osztani közöttük. A menyasszony násznépe már együtt van.

Csak a vőlegény nászserege van még hátra. Azoknak a késedelmét meg lehet magyarázni. A Garam vizének egyetlen réve van Kálnánál: a hidat háborús időkben leégették, kompon kell átjárni. Az innenső parton bizonyosan összevárják egymást a Mátyusföldről meg a görbe, tót felföldről jövők, hogy ne szétszakadozva érkezzenek, s azért késnek oly soká.

Azonban már a dél is itt van, s a vőlegény mégsem érkezik. A nagyasszony türelmetlen kezd már lenni, s egyre küldözi a postát a nyugoti toronyban strázsáló őr után, hogy nem lát-e még valamit.

Végre, amit olyan nagyon vártak, megszólal a toronyban a kürt. Már az ablakból is látni, hogy közeledik a nagy porfelleg onnan Kálna felől. A nagyasszony lesiet az udvarra: ott akarja a kérő násznagyot meg a leendő vejét elfogadni, a nagy iharfa alatt, amit „Árpádfájá”-nak neveznek. A menyasszony, a nyoszolyólyányokkal meg a többi gyönge hajadonnéppel ott maradnak a széles külső tornác alatt, amiről kétoldalt vezet le a lépcső az udvarra.

A porfelleg gyorsan közeledik a kastély felé, csak az ötlik fel mindenkinek, hogy semmi muzsikaszó nem hangzik előre, ami pedig ugyancsak szokás; de még pisztolyokkal sem durrogatnak.

Jó előre, a szekérsort megelőzve, vágtat lóhalálában egy lovag, mintha versenyt futtatna a nyomában robogó négylovas hintókkal. Mikor ez a lovas bekanyarodik a nyitott kapun, mindenki megdöbben a láttára.

Ez nem a vőfély, a bokrétás fokossal kezében, hanem Tormássy László uram, a kérő násznagy, akinek nem kellene lóháton érkezni: sem a kezében nem kellene kivont kardnak lenni. De alig is lehet az arcára ráismerni attól a fehér kendőtől, ami a homlokán át van kötve, s amin keresztültör a vér. Lova habzik, maga sárral-porral fedve.

Amint az udvarra beér, visszarántja a lovát, leugrik a nyeregből, hüvelyébe taszítja a kardját, s odasiet a rá váró háziasszonyhoz.

Erős, csontos férfi a násznagy, őszbe csavarodó bajusszal, kemény, mélyen bevésett vonásokkal, torzonborz szemöldökkel az orra hegyén is három szál szőr.

– Az Istenért! Valami baj van talán? – kérdi a nagyasszony, a násznagy elé sietve.

A násznagy rekedt a portul meg az indulattul: alig tud felelni.

– A legnagyobb baj, édes húgomasszony, ami csak történhetik egy ilyen napon.

– A vőmmel történt valami veszedelem?

– Vele a legnagyobb. Azért vágtattam előre, hogy hírül adjam. Küldje be az asszonynépet. Maga is menjen innen: nem asszonynak való látvány ez!

– Nem, nem! Akarom tudni: mi történt.

– Gyalázat! Infámia! Istentelen gonoszság az, húgomasszony. Amidőn a kálnai révnél általkeltünk, hirtelen lesből orozva megrohant bennünket egy lovas labanc csapat; bizonyosan a nászhozománynak vette neszét, arra éhezett a cudar. Ott megrohantak bennünket. Mi, békés, lakodalmazó násznép, nem is voltunk ellenállásra készülve: pisztolyaink csupa vaktöltésre korpával leverve; se páncéling, se karvas rajtunk! Szégyen, gyalázat! Tulajdon hazánkban. Békesség idején. Ugyanazon csapat által, akinek védelmezni kellene bennünket martalócok ellen. Megtámadva zsivány módra! Maga a vármegye alispánja vőlegény korában!

– Mi történt vele? Mi történt?

– Az alispán nem engedte, hogy kardcsapás nélkül elrabolják tőle a bitangok a kelengyéjét: „Kard ki kard!”-ra került a sor: s szegény Kovách István uramat összevagdalták a kegyetlenek; magam is kaptam egyet a homlokomra; de ezt számba se veszem most.

– Meghalt a vőm?

– Az bizony, mire ideérnek vele, aligha ki nem adja lelkét.

Erre a szóra már be is érkezett az első négylovas hintó. Azon feküdt a megölt vőlegény. Egy csatlós ott tartá az ölében a fejét. Derék, negyven év körül járó férfi volt, amíg élt. Nemes, szabályos vonásai voltak. Egy tátongó seb volt a fején, a mellén egy lándzsaszúrás, a kezei összevagdalva. A szemei még nyitva, s üvegfénnyel meredtek fel a fényes napvilágba.

A négylovas hintó megállt a feljáró előtt: „lassan, lassan!” mondogatták a bakról leugráló csatlósok, több lovag is megérkezett, azok is leszálltak a nyeregből, és odasiettek. A szótlan elszörnyedés hördülése, mormogása hangzott körös-körül.

A nagyasszony csak úgy támolygott előre, mint az alvajáró: a két karját fogta a násznagy és az egyik vőfély, felemelt kezei reszkettek, a semmibe kapkodva.

Hát a menyasszony? Hol van a menyasszony?

Most is ott áll a tornác kőpárkányához dőlve, s elbámuló szemeivel nem látja, csak nézi, felnyílt ajkaival némán kérdi, de nem szólítja a rémjelenetet, mely előtte elvonul. Ott viszik karjaikra emelve marcona férfiak azt az embert, aki neki élettársul, hitvesül volt rendelve; kegyetlenül ejtett sebekből vérezve, megölve, levágva; csak bámulja, nézi; de egy irgalmas könny nem jön a szemébe, eltakarni előle ezt a szörnyű látványt.

Mikor aztán a nagyasszony odaér, az előrevitt holttest nyomában a lépcsők aljáig, ahol menyasszonykoszorús leányát megpillantja, akkor egyszerre kitör szívéből az eltemetett keserv, és átkokra fakad.

– Most tépd le már, leányom, a fejedről menyasszonykoszorúdat! Megölték a hites jegyesedet, vőlegényedet! Nem volt elég egy napra az átkozottaknak, hogy a bátyádat megölték! Most itt van a vőlegényed is halva! Isten pusztítsa el a gonoszokat!

E szóra általános zsivaj támadt.

– Kit öltek még meg? A Gábort? Kit? Azt is a labancok?

Hanem a menyasszony néma szoboralakja megelevenül erre a szóra.

– Bátyám! Édes bátyám! Szerelmetes drágalátos bátyám! – sikolt szívszakadva, s tépi fejéről a menyasszonykoszorút, tépi magáról a boglárt, a kösöntyűt, s szórja szét a földre, maga is oda vágyik, le a hideg földre, a szomorú porba, s omlik két szeméből a könny, mint a sebes zápor. „Anyám! Édesanyám! Hová lett a bátyám! Hol a Gábor bátyám?”

Erőnek erejével hurcolják el őt leánytársai be az ágyasházba. Onnan is kihallik szörnyű sikoltozása.

– Milyen különös az, bátyám – szól a vőfély a kérő násznagyhoz –, mikor a vőlegényét hozták eléje halottan, a leány csak bámult, csak nézett, mintha néma volna; mikor meg azt megtudá, hogy a bátyja meghalt, mily kétségbeesett jajgatásra fakadt!

– Nem csoda az, öcsém: a vőlegényét alig látta háromszor az életben: tisztelte, becsülte: semmi más. De a testvérét szerette nagyon; s az is nagyon jó volt hozzá. A vőlegényveszteséget majd kipótolja még neki valaha a sors; de a bátyja haláláért fájni fog a szíve, amíg csak él. – Olyan testvérek voltak ezek.

Ritkaság volt ilyent látni.

Hát biz a lakodalombul tor lett. A menyegzőre összesereglett násznép ottmaradt a temetésre. A menyasszonnyal levettették a hímzett kantust, feladták rá helyette a violaszínt. A menyegzői sátorból csináltak castrum dolorist, s a pataki diákok nem az ablak alatt, hanem a ravatal mellett énekelték az epithalamium helyett a „Halld meg, lélek! Mert néked beszélek!” szomorú zsolozsmáját. Nem menyasszonyt költeni; de holtat virrasztani.

Nem fekszik le ezen az éjszakán senki – éppen, mintha menyegző éje volna. A trombitások bús nótákat riadoztatnak odakünn a tornácon: egyszer-egyszer kijön az étteremből egy dali levente, s riadót fúvat velük Léva város felé fordított trombitákkal, s egy körmönfont átkot küld utána: azok ott a bástyán üdvlövéssel felelnek rá, s visszakiabálnak. Jó szerencse, hogy nagy a távolság a vár meg a kastély között, mert bizony átlövöldöznének egymásra. Semmi kétség, hogy maguk a Léva várát megszálló labancok voltak az orozva támadók: most jó kedvük van a prédára ejtett aszúboros átalagoktól, amik a lakodalmi áldomásokra voltak szánva.

Az egész Tisza-kastélyban nincs egy zug, ahol pihennének. A pinceboltban a koporsófödélen szegezik nagy kalapálva ezüstszegekkel a halott nevét és éveit: a piktor és legényei festik fehér tafotára a Visontai Kovách címert; az istállókban lovakat nyergelnek, s amint az íródiákok készen vannak egy lepecsételt levéllel, vágtat a gyászhírrel, a fáklyás hírrel, ki erre, ki arra, mint bolygó tüzek a temetőben; a fegyverteremben a heves vérű fiatalság tüzeli egymást bosszúra, megtorlásra, összeütve az ezüst bokályokat a szétloccsanó borral, s karját egyengeti felemelt ököllel, amit feszít a bilincsbe vert indulat; a belső étteremben az éltesebb urak morzsolgatják a bort, akik már nem ütögetik ököllel az asztalt, de végighallgatják, amit egy őszbe csavarodott üstökű, vén sas beszél, csak a szemük forog hozzá, csak a bajuszaikat csavargatják a füleik mellé. – Legközelebbi atyafiai a megboldogultnak be-belátogatnak hozzá, s hírt hoznak felőle: „Már fölöltöztették, meggyszín selyemdolmányba, a fejére kalpagot húztak: hét fraj varrja a palotában a szemfedőt ezüst csipkével: reggelre az is kész lesz.” De a belső házból rossz híreket hoznak. A szegény, menyasszonyfővel maradt leányzó nagyon odáig van; látások vannak rajta. Egyre félrebeszél. Aztán futni akar, alig bírják az ágyban tartani. A bátyja elé akar menni. Azt mondja, ott jön az az erdő felől; fehér paripán, skarlátpiros dolmányban, kócsagtoll a kalpagján. Nem igaz, hogy megölték, csak arra vár, hogy a húga eléje menjen. Eresszék hát! Hadd tegye a fejére a bátyjának a menyasszonykoszorúját, attól az egyszerre meggyógyul. – „Szegény jámbor leány! Milyen kár érte!”

Egyszer-egyszer a nagyasszony kitör a belső házból egész az ivószobáig, ahol az öregek búsulnak. Ez sem lát már se Istent, se embert.

– Hát igazság ez? – kiabál rikáccsá vált hangon. – Megölték a fiamat. Jól van, katona volt, fegyver volt a kezében, háborúba ment, ott maradt; ez volt a sorsa. De mit vétett nekik a vőm? A jámbor, igaz, becsületes lélek. Aki lakodalmára jött. A vőlegény. Az alispán, aki törvényt lát a népnek, aki kenyeret ád a katonának. Az egyik fiamat odaadtam harcolni török-tatár ellen; ottveszett, sohase látom többet – s akkor ugyanazok, akik mellett vérit ontja, megölik a másik fiamat istentelen rabló módon! Pokol tüze eméssze el az ilyen világot.

Tormássy László bátya atyafiságos szóval csillapítá a nagyasszonyt.

– Ne tüzelj, szerelmetes, édes húgám, férfiak dolga ez most már; nem asszonyoké. S ha a mi tüzünk el nem emészti ezt a rossz világot, a pokol tüze ugyan emésztetlen hagyja. Eredj vissza az ágyasházba, ápold leányodat. Ha nagy a baja, hozasd ki a városból a doktort.

– Soha az én házamba doktor be nem tette a lábát az életben: nem is teszi. Van nekem magamnak patikám: deákkonyha kófernyáját, kuruzsló medicináját az én famíliám ugyan nem vette be soha. Aki ránk mérte, hogy meghaljunk, az meghalat egy pillanat alatt, mikor legkevélyebbek vagyunk. Itt a példa…

– No, hát vegye elő a maga háziszereit, édes húgomasszony, s lásson utána, hogy elcsendesítse a háborgó teremtést, mert még valami kárt tesz magában. Az anyjára legjobban hallgat a leány. Menjen oda: mondjon neki mesét, majd elalszik tőle.

– Én mondjak mesét? Most mondjak én mesét? Micsoda mesét tudjak én mondani?

– Hát mondjad el, édes húgom, azt a mesét, amit ő lát most, hagymázos agyával: „Jó lesz, leányom, úgy lesz. Itten jön a bátyád majd nemsokára. Csak te gyógyulj meg elébb. Szakasztott olyan lesz, milyen a bátyád volt, deli, sugár legény. De mégsem a bátyád lesz, hanem vőlegényed, a bátyád alakjában. Egy személy a kettő. Annak lesz ám szép piros dolmánya!” Na eredj, meséld így. Aztán, asszonyhúgom! Ez nem lesz ám mese! Két esztendő; három; nem adok nagy időt; de előteremtem én azt a vőlegényt, aki itt fordul be az erdő felől – fehér lesz a lova, piros a sörénye, piros a dolmánya! (De ennél a szónál már nem állhatta meg, hogy övébe dugott török kését ki ne rántsa, s nagyot fenyegessen vele arra nyugat felé, megrázott öklével: a vér is elfutotta a szemeit, s a nyelvét elragadta a szó.) De Szentháromság-egy-Isten úgy tartson, annak, akit én vőlegényül ide hozok, labancok vérétől lesz piros a lova sörénye, piros a dolmánya!

Mind, az öreg urak, felugráltak arra a szörnyű mondásra, s kivágták maguk alul a székeket, s keserves eláldást ittak annak az igazságára.

Tiszáné nagyasszony pedig zokogva borult László bátyja nyakába.

– Úgy, úgy! Azt tegyétek! Öljétek, vágjátok: rakásra hányjátok, ahol elöl-utól egy kék dolmányos labancot találtok: élve ne hagyjátok!

Nagy nehezen sikerült a nagyasszonyt ágyasházába áttuszkolni.

Ott feküdt a leány szétdúlt párnái közt: a két szeme úgy égett, mint a csillag, orcái csupa tűzláng voltak; szép hajfonadéka két tekergő kígyó. Igaz a, hogy annyi asszonynép közül, aki körüle állt, hideggel-meleggel itatni, kötözni, és egy sem bírt vele, az anyját mégis megismerte: annak aztán megengedte, hogy a fejét az ölébe vegye.

– Menjetek ki mind, asszonyok; lássatok a dolog után, én most ittmaradok magam.

Aztán elkezdett a gyermekének mesélgetni az eljövendő tüneményes leventéről, akiről nem tudhatja az ember, hogy bátya-e vagy vőlegény? Fehér a paripája, piros a sörénye; skarlát a dolmánya, rózsa az orcája. Senki se tudhassa, hogy ki mitől piros. – Közbe itatgatta saját keze fejte, posajtotta, drága jó hűsítő, savanykás itallal; amilyent világért se tudna csinálni patikás tilógus; s a mesétül meg ettül a szertül elaludt csendesen hajnal felé a leányka. Az anyja még akkor is az ölében tartá a fejét. – Ez az egy zugocska a házban volt csendes, zajtalan. Csak elvétve zümmögött át a harmadik teremből a szemfedőt varró asszonyok danája: „Ágyúgolyó rontsa össze testemet, Édesanyám sírva-ríva keres ottan engemet.”

Ez volt a zomotor.

II. A rongyos gárda

Forró kánikulai nap volt. Ilyenkor a magyar alföldi rónán az ég összefolyik a földdel; az átfűlt szikföld felett tengerhullámokat lebegtet a délibáb, boglyát, házat, hunhalmot felemel az égbe, s úszó szigetet majmol vele. – Nagy messzeségben puszta, elhagyott a vidék. A tavaszi nagy árvíz kiöntései lepik még most is a lapályokat; iszappal fedett, békanyáltul sárgazöld barázdák mutatják, hogy ott szántóföldek voltak, ki tudja, mi volt beléjük vetve. A halmosabb helyeken kopár legelők, tele vakandtúrással, iglicetüskével. Békalencse bevonta tömpölyök országát vígan felverte a sás meg a szittyó, itt-amott egy összedőlt vályogház gunnyaszt a dágvány közepén, vízbe horpadt nádtetővel, amin egy gólya kelepel, s a távolban szerte káprázik valami szörnyű sivatag fehérség, mintha hó esett volna: ott a sziksó feladta magát tenyérnyi vastagságon a föld színére, söpörni lehetne, egy fűszál sincs rajta.

Nagy messzeségben egy hegyes toronytető áll ki a délibáb tengeréből, lefelé fordított képmásával összeragadva: az ott Beregszász.

Valami zeng, zizereg a földön és a levegőben: az ezermillió prücsök, ami a legelőket letarolta.

A kietlen rónán nagy lomhán kanyarog végig a nagy magyar folyó, a Tisza: még most is áradt a lefolyó belvizektől. Azt, hogy merre folyik, mutatják a messze elterülő nádasok meg a fűzfás szigetek és martok, amik között kénye-kedve szerint tévelyeg a szűz folyam, akinek a derekát még akkor nem szorongatták vállfűző közé.

Tiszabecsnél van az egyetlen híd, amelyen Beregből Szatmárba át lehet kelni. Lótolvaj meg piócaszedő másutt is megkísértheti az átjárást; de aki száraz lábbal vagy éppen szekérrel szándékozik a Tiszán átkelni, az kénytelen azon a keskeny töltésen tartani magát, amit a vármegye rőzsékkel kikaróztatott, s hellyel-közzel fűzfákkal is szegélyezett, hogy télen, mikor nagy a hó, le ne tévedjenek róla. Ez a hosszú töltés a tiszabecsi révnél végződik, ahonnan a hídra vagy le kell ereszkedni, vagy fel kell kapaszkodni, aszerint amint a Tisza vagy ki van száradva, vagy meg van áradva. Ezúttal fel kell rá kapaszkodni.

S ezt a felkapaszkodást megnehezíti még egy körülmény. Az, hogy a Tiszának itt éppen egy kanyarulata van, ami tekergő fordulatában egy tökéletes félszigetet képez. Ennek a félszigetnek a földszorosa alig szélesebb a mocsárok miatt egy puskalövésnyinél, az pedig Szatmár felé van fordulva. A kanyarulat maga, mint egy vársánc, képezi a hídfőt. A félsziget fűzfaerdejéből pedig négy sugárágyú van szegezve a híd felé, amikkel egyúttal az egész töltést végig lehet seperni. Akinek ez nem elég, annak a számára van még a kanyarulat mindkét oldalán a sűrű rekettyésben jól elhelyezve két-két darab kerekes csatakígyó: azokkal a Tiszán keresztül lehet lőni; az ágyúkon kívül pedig feles számú muskétások és lovasok állnak készen, a füzestől jól megvédve; míg a közeledőt de még csak egy bokor sem takarja. A gyaloghadat rác szerezsánok és morva puskások képezik; a lovasságot a kék labanc huszárezred meg a feketesisakos dragonyosok, akik, mikor lőni akarnak, a lóról leszállnak.

Már pedig ezen a réven által kell menni ma a fejedelemnek. Még ma – mert a Tiszán túl a hívek kitűzték a zászlót; ha azoknak gyorsan segítségükre nem siet, holnap a szolnoki hadak rajtuk ütnek, szétverik, elnyomják az egész felkelést, s akkor aztán mehet vissza megint Lengyelországba.

Kemény dió!

A fejedelemnek még egy ágyúja sincs.

Elébb megkísérté a fejedelem Bercsényi dragonyosaival a rohamot a hídfő ellen, hanem azok az első két ágyúlövésre szétrobbantak, úgy kerültek vissza egész rendetlenül.

Azután elküld Wisnovieczky dzsidásait, hogy keressenek valahol gázlót a Tisza mentében. Azokat is mindenünnen puskatűzzel fogadták a túlsó partról; a császáriak jól elláttak minden pontot, ahol csak az átkelést meg lehetett kísérteni.

Az egész délelőtt sikertelen portyázásokkal tarisznyázódott el.

Délest felé az ég egyszerre elhomályosodott, nyugat felől valami szürke borulat kezdett az égen támadni, mely gyorsan emelkedett fölfelé.

– Esőt kapunk! – dörmögé a fiatal lengyel Wisnovieczky.

– Dehogy esőt! – mondá Bercsényi. – Ti ezt ott a Kárpátokon túl nem ismeritek; de nálunk sokszor előjön. A száraz vihar. – Nem hoz ez egyebet, mint homokot. S még jó volna, ha a hátunkba jönne, mert akkor vele együtt megrohanhatnók a labancok sáncait; de szembefúj, még ez is ellenségnek áll be.

A fejedelemnek tanácsolták a vezérei, hogy jó lesz szárnyék után látni; mert ha ez a vihar itt kapja a tábort a síkon, úgy szétzavarja, hogy egymásra se találnak.

– Tegyünk még egy próbát – szólt a fejedelem. – Hívjátok elő a „rongyos gárdát”.

No, ez ugyan rászolgált a nevére! Valami öt-hatszáz lovas, akik közül kettőnek a mundérja sem hasonlít egymáshoz, csak abban az egyben, hogy valamennyi olyan rongyos, mintha ágról szakadt volna. Elzüllött, marcona pofák, összecsapott, hosszú hajjal; a lovaik lábán semmi patkó, nyereg helyett pokróc, kengyelük madzagból és fűzfavesszőből, a hajdani kacagánynak csak egy-egy darabja lóg le a nyakukból; hát még a fegyverzet! Pisztoly, mordály, ahány, annyiféle, talán el is sülne minden ötödik, ha meg volna töltve, hanem a kardjaik, azok már igazán mustrának valók, kitelnék belőlük egy egész zsibvásárra való ócska szerdék.

A vezérek sem különbek a katonáknál.

Borbély Balázs széles hátán szét van feselve a bekecs, ami nyilván nem az ő termetére volt szabva eredetben: piros nadrágján a térdfolt valamivel pirosabb posztóból van; ez az egész luxus, hosszú, borjúszájú inge kicsüng a dolmányujjakból, s szomorkodik szennyes voltán; fekete haja, mint a gereben, úgy áll szét a fején, ahol nem takarja a kétfelé vásott csákós kalpag. Arcának a színe és mivolta felől olvasva is elmehetne az oláh cigányok között.

A második hadnagy Ocskay László. Ennek a viseletén már meglátszik, hogy valaha úrféléé lehetett, de a viszontagság nagyon megviselte; zöld dolmánya színét hagyta, sárga csizmájáról lemaradt a fél sarkantyú, farkasbőr kacagánya tele koldusdióval, azon módon, ahogy a mezőn fektéből fölkelt vele; bozontos, sűrű, szőke haja összegubancolódva fityeg a vállára kétfelől; minden boglár, csat, gomb hiányzik az öltözetéről; az valószínűleg ezüstből, aranyból lehetett valaha: ha rézből lett volna, most is megvolna. Hanem egy jó kard van az oldalán, csak úgy meztelenül szíjra kötve; a tokja ki tudja hová lett, hol maradt zálogban.

Mind a két hadnagy huszonöt év körüli legény lehet.

– No, rongyos gárda! – szólt hozzájuk a fejedelem. – Most itt a vendégség, csak kés kell hozzá. Azt esküdöztétek, mikor hozzám csaptatok, hogy tűzön-vízen keresztül rohantok érettem. Itt a tűz, itt a víz – ember teszi a fogadást –, emberebb, aki beváltja.

– Legény leszek a gáton! – felelt vissza Borbély Balázs.

Ocskay László azonban csak a kardjával szalutált; őrajta már látszott, hogy katona volt; tudja, hogy nem szokás a vezér parancsára feleleteket adni: azt csak teljesíteni kell.

– No, hát előre, rongyos gárda!

A két hadnagy ügetve haladt a Tisza innenső partján elterülő mocsár széléig; ott megálltak haditanácsot tartani.

– Balázs komám, szereted-e a vizet?

– De csak mosdásra.

– Tudod, mivel biztattuk a rongyos gárdát, mikor összeszedtük?

– Azzal, hogy a legelső ütközet előtt uniformist adunk nekik.

– Szavunknak állunk azonnal. Vessék le a rongyaikat.

– Hát azután?

– Egyszerre uniformisban lesznek valamennyien.

– Nagyon jó lesz, hát azután?

– Te kiválasztasz közülök vagy százötven fickót, aki legjobb úszó, s amonnan a mocsár benyúló széléből, ahol a folyam martjának sarkantyúja van, csendesen leereszkedtek a vízbe; a meztelen kardot a fogaitok közé szorítjátok, s aztán leúsztok szép vigyázva oda, ahol a középső battéria áll a túlsó parton. Én azalatt a többi rongyosokkal hol egy, hol más helyen előtörtetek a nádasból, s meg visszafordulok, mikor azok ágyúzni kezdenek felénk. Mikor aztán látom, hogy ti közel jártok, akkor egyszerre az egész csatával nekivágok a Tiszának, s átkaptatok rajta. S ha akkorra még ez a kis zivatar is megérkezik, hát egészen tökéletes munka lesz belőle.

– Meglesz, komám.

Nem folyt több beszéd.

A rongyos gárda toalettet csinált. Nem tartott meg egyebet, mint a pucér kardot. A nádas jó spanyolfal volt a jelmezváltoztatáshoz. Gúnyáikat odadobálták egy halomba. Úgysem jönnek vissza érte.

Vagy hatot, vagy vakot!

Mindenkinek tetszett szörnyen a vakmerő vállalat.

Kiszabadulni ebből a tikkasztó hőségből, a fojtogató porból, a kigúnyolt rongyokból, a maró férgekbül s a maróbb szégyenbül; és menni fürödni elébb a vízbe, aztán vérbe. Nagy volt az öröm.

A pusztai száraz fergeteg ezalatt jött terjengve. Hajtotta maga előtt a partifecskék, sirályok lármás ezreit, s borogatta be az ég firmamentumát bakacsin kárpittal. Eső nem esett abból; csak egy-egy veres csepp, ember kezére, arcára, amiről nem tudják, mitől jön; azt mondják, véreső. Találgassák a tudósok, mi az. Majd lesz itt igazi véreső mindjárt.

A lovas kurucok Ocskay Lászlóval ott nyugtalankodtak a nádasban előre-hátra az ellenség ütegével szemben; de úgy látszott, mintha nem nagy kedvük volna nagyon mutogatni magukat a közéjük csapkodó ágyútekék előtt.

A forgószél már a szikes pusztán táncolt, s abból kavarintott fel a sötét égig egy fehér oszlopot; ha egyszer azt a portölcsért szétszórja, olyan fehér sötétséget csinál belőle a világon, hogy ember nem látja benne egymást.

Ezalatt a feltorlott Tisza hullámai között csendesen közeledett az úszó csapat a félsziget felé. Senki sem vette őket észre. Minden figyelem a gázlót kereső lovasság felé volt fordulva.

Egyszerre, mint a tengeri oroszlánok falkája, ugrált ki a vízből Borbély Balázs népe, mind egyforma egyenruhában, foga között a kard, a másik perc alatt az öklében, a harmadik alatt az ellenség oldalában!

„Rajta! Rajta!”

A morva pattantyúsok, a puskázó szerezsánok megrémültek e veszekedett had rohanásától, melyet a víz okádott ki eléjük. Tetőtől talpig meztelenek, mint az ősember; rémségesebbek, mintha páncélban volnának. Rohannak üvöltve, mint a vadállatok, kacagva, mint az ördögök, s mielőtt az ellenfél első rémületéből magához térhetne, lekaszabolják a pattantyúsokat és az ágyúk védőrségét az utolsó emberig. Az ellenfél meg van lepve, az ijedtség megbénítja izmát és eszét, nem tudja, mihez kapjon. A puska nem fegyver ilyenkor, a páncél csak akadály, emezek meg acélozottan a víztől, felfrissülve, gyorsan szökellve, mint az indiánusok, míg az ellenfél egyet gondol, addig ők kettőt vágnak, halomra vágják őket, s diadalordításuk áthangzik a túlsó partra.

Ekkor aztán Ocskay László is belezúdítja lovascsapatját a Tisza árjába. A paripák prüszkölve szelik a vizet. Ő maga kaptat legelöl. A vezénylő paripa nyerít!

– Ne hagyd magad! – rivall Ocskay László a víz közepéből Borbéy Balázsra, akinek meztelen századát egy segélyül érkezett labanc lovascsapat kezdi szorongatni.

A legjobb időben érkezik Ocskay, hogy beleszóljon a vitába.

Őrajta sincs semmi, csak a derekán átkötött széles török öv, s kezében egy szál kard: egy érc lovagszobor, mely megelevenült.

A varégerek küzdöttek így. Páncél nélkül, minden nélkül, hogy a fölséges férfiizmok ragyogása rettentse meg az ellenfélt. Maga Ocskay mint a kentaurok mintaképe vágtatott az ellenfél legsűrűbb tömege közé, villámcsapásokkal sújtva jobbra-balra; s még bántó szóval is sebesítve az ellenséget. – Hogyne? Azok is magyarok voltak. Labancok. Kék dolmányosok.

Úgy hullottak el a rongyos gárda, a meztelen hősök csapásai alatt, mint a fürjek a pusztában.

Ocskay elébb szétverte őket, azután útjokat állta, hogy ne menekülhessenek. Nekiszorította a Tisza mocsarának. Egy összekeverült tömeg lett belőlük, ami egymást gázolta bele a vízbe. Kende János volt az ezredeskapitányuk. Egészen beszorultak már a mocsárba, nem is gondolhattak többé a védelemre. A többi császári hadak nem jöttek segítségükre; mert azok azt hitték, hogy a fejedelem egész serege van a nyakukon, s igyekeztek a földszoroson át kerekes ágyúikkal elmenekülni. Kende csapatját még azonkívül az elfoglalt fél üteg ágyúk is fenyegették. Azokat most a kurucok töltötték meg kartácsra, s odairányzák a mocsárba szorított tömeg felé.

– Pardont! Gráciát kérünk! – kiáltának a labancok, s fehér kendőket lobogtattak dzsidáikra tűzve.

– Megkegyelmezzünk-e nekik? – kérdé Ocskaytól Borbély Balázs.

– Micsoda labanc ezred ez?

– A Pálffy-huszárezred, Kende alatt.

– Lövesd őket, aztán öljed, vágjad, amíg egy felemeli a fejét.

Az ágyúk rájuk dördültek.

Az egész csapatból egy ember nem menekült meg élve, maga az ezredes, Kende János is odaveszett.

Eközben megérkezett a száraz fergeteg, s elborította porfelleggel, szikhomokkal az eget és a földet. A szél fütyölése, tombolása egy kórussá vegyült az emberi ordítással, üvöltéssel, a trombiták recsegésével; közbedörögtek az ágyúk, a kilőtt tekék találomra süvöltöttek a porfelleg között abban az irányban, ahonnan a tömegek rivalgása hangzott, és a szél hajtotta ködfátyolképben látni lehetett, mint árnyképeket, a lovon nyargalászó ős hun alakokat, akik, egyesével, fegyverhagyó tömegeket kergetnek maguk előtt.

A zivatar, amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan elrohant. Alig hullott nehány csepp eső. Az is fehér volt, mint a tej. Ki tudja, mitől jön? Az ördög veri ilyenkor a feleségét. Azt tartják.

A vihar nyomában maradt egy letarolt erdő meg egy halottakkal fedett csatatér. Utána egész szélcsend leve. Az eget bárányfelhők vonták be, a nap már lement; ég és felhő skarlátpiros volt. S ezt a lángverességet tükrözte vissza a sík róna ezernyi posványa, tömpölye, amiknek szegélyéből feketén meredtek elő a sás kardlevelei, mintha vértócsákból emelkednének ki fegyveres hadseregek. Maga a csendesen hömpölygő Tisza is bíborfényben lángol; csak a hosszú sorban aláúszó halottak feketéllnek rajta.

Ez a szomorú hírnöksereg tudatja a fejedelemmel, hogy az út szabad: Magyarország kapuja ki van nyitva előtte. Egyetlenegy rongyos ezrednek a csodavitézsége tárta azt ki előtte.

Hát a rongyos gárda hol van?

Az már szemközt jön a hídon a fejedelem elé. De megnézheti azt még a hajadon leány is. Bársonyba, karassiaposztóba, szattyánba van az öltöztetve, mind tetőtűl talpig, farkasbőr kacagány csügg le a válláról, fényes acélszablya csillog az öklében. – Ocskay László beváltotta szavát; a labancok poggyászszekerei tudnák megmondani, hogyan történt meg ez a csoda!

– Itt a rongyos gárda, felséges fejedelem uram! – szólt a hadnagy.

– Nagyon jól van, vitéz ezredeskapitány uram.

III. „Nyalka kuruc”

Három hosszú esztendő tölt le azóta, hogy a lévai híres lakodalom még híresebb zomotorrá változott át. – Nagyot nőtt azóta a demutkavirág azoknak a sírján, akik el vannak temetve.

Ilonka kisasszony tizenkilenc esztendős már. Amilyen szép volt rózsabimbónak, olyan szép nyíló rózsa lett belőle. Nincs nálánál szebb leánya hetedhét vármegyének. Elegen is tapossák a földet körülötte, szép deli leventék – csakhogy nagyon rossz időben. A nagyasszony kifizeti őket sorba aprópénzzel. – Igazán aprópénzzel. – Ha kérőbe jön a legény, azt mondja neki: „Adok biz én leányt, uramöcsém: hogyne adnám, arra tartom – hanem a jegypénzt akarom elébb látni. Száz tallér nem a világ. Hanem az mind a száz ilyen legyen, mint ez az egy ni!” – Annak a tallérnak az egyik oldalán II. Rákóczi Ferencnek az arcképe van verve, a másik oldalán az országcímer e körirattal: PRO LIBERTATE. Van olyan tömérdek: csakhogy rézből. A réz „libertas” közkézen forog már; hanem az ezüstlibertas ritka, mint a fehér holló. Százával csak az kap abból, aki valami világraszóló nagy hőstettet követett el. – Az ekként kifizetett gavallér aztán vagy megy a száz ezüstlibertast megszerezni, vagy keres más eladó leányt, aki ugyanannyi arannyal is beéri, ha nincs is rajta semmi libertas.

Hajh, de van a hírnek dolga Ocskay László nevével. Ha beszegődött hozzája postának, ugyan nem hágy neki nyugtot. – Napról napra új hőstett feledteti el a régit. Úgy jár az országban, mint az égi villám; ma itt csap le, holnap amott; a tegnap bevett vár romja még füstölög, s ő már a másiknak falait döngeti. Dandárja, mint az áradat, úgy nő, mentől előbbre tör. Régi, híres vitézek, ifjak, vének sietnek zászlói alá, ott vannak nála Ebeczky Ádám, Berthóthy Zsiga, a kemény Csajághy; maga közöttük a fővezér.

Mennyit kell Ilonkának felőle hallani! Senkitől sem annyit, mint az édesanyjától; az nem győzi magasztalni a bosszúálló hőst, aki azóta, hogy Tiszabecsénél a Tiszába fojtotta a labancot, úgy űzi azt maga előtt, mint egy nyáj birkát. Nincs az előtt erős vár. Csak zsendült a szőlő, mikor Fülek-várt, Losonc-várt bevette, s már azt izente a lévaiaknak, hogy mire az új must kiforr, itt terem előttük, s Léva-vár bástyáin issza meg az új borból az áldomást. Ott van, ni! Már Bozók várát is megvette, Selmec-bélabányát behódította, a magyar ezüstből ő vereti most a fejedelem számára a libertast.

Amit a hír nem nagyított, megnövelte, felékesítette azt Tiszáné asszonyom. Mint egy mesebeli hősről, úgy beszélt mindennap Ocskay Lászlóról Ilonka előtt.

Most már emlékezett is a famíliájára. Egyszer leánykorában még látogatóban is volt az atyjával az Ocskay-kastélyban, akkor még a Lacika csak háromesztendős volt; de már akkor is szerette a kardot, s haragudott érte, ha éltes nők csókolgatták, a fiataloktól azonban szívesen fogadta. – Kisebbik testvére még akkor csak szopós kisbaba volt: a Sándor. Azt már Ilonka is ismerheti, az utóbbi esztendőkben járt ide a házhoz; csendes, szelíd fiú; akin mindig úgy látszott, mintha mondani akarna valamit, s aztán mikor elment, mindig ittfeledett valamit, csakhogy visszatérhessen érte – hanem azért akkor sem mondta el, ami a nyelve hegyén látszott lenni. Pedig ő már előkeríthetné a száz libertast (ha csak ez a baja), mert maga is ott vitézkedik most a bátyja seregében.

Ez, meg a többi, így folyt a nagyasszony szájából mindennap, folyhatott is; mert a hír szárnyára felkapott hős csak egy napot sem hagyott betöltetlen; egy nap Szentbenedeket kapta el, csak úgy fél kézzel, másnap Csábrág erősségét törte be; híre sem volt még új bornak Verebély megyében, mikor Lévához egy napi járásnyira Korpona alatt szétveti a labanc sereget; s a sarkában nyomul előre.

Ott bandukolt el a vert had egy csoportja a Tisza-kastély előtt. A tornácból lehetett őket látni. Ugyancsak ügettek. Nem zakatoltak most a kapun hordó bort követelve, mint szokták. Csak azon voltak, hogy minél elébb a várkapun belül lehessenek. Nem volt velük se tiszt, se ágyú, se poggyászszekér; igazi vert had volt.

– Fizet nekik a Jehova Isten! Azt szeretném, hogyha valamennyinek a nyakát mind ide tennék, erre a küszöbre, s itt vágnák le sorba! Hejh, de végignézném!

Ilonka befogta a nagyasszony száját, ne mondjon ilyeneket, hisz úgysem tenné meg.

– Megteszi Ocskay! Nem hágy az maga után eleven labancot.

– Talán ez sem igaz!

Másnap már hajnalban itt voltak a kuruc vezér komisszáriusai, felszólítani a lévai bírót, hogy kétezer lovasnak a számára süttessen kenyeret, ökröket vágasson, abrakot tartson készen, mert az ezredeskapitány legfeljebb déli harangszóra itt lesz a vár alatt.

Itt fog elmenni a Tisza-kastély előtt.

Szállhatna-e be máshová, mint ehhez a házhoz?

Nem az ő számára nevelnek-e itt minden virágot: a kertben – és másutt?

Nagyobb igazságért még Tormássy László uramtól is jött levélben izenet, amiben csak annyi állt, hogy „decima sexta septembris, datum Levae, a Tisza-kastélyban, collatio végett”.

Elég ennyit tudni.

Várni fogják őket gazdag lakomával. Mentől többen lesznek, annál szívesebben látott vendégek lesznek.

Már hajnalban összesereglik a föld népe a Tisza-kastély előtt, ahol a hírhedett hős megérkeztét várják. Csak asszony- és leánynép. A férfiak óvatosak: azok még otthon maradnak, amíg a vár ellenség kezében van; de az asszonynép vakmerő – nem bánják ezek, ha tüzes golyóbisokkal löveti is városukat a komendáns, ők azért eljöttek, s nem maradt otthon kerti virág, azt mind elhozták: térdig járjon benne a hős paripája.

Ilonka is készített egy szép bokrétát, piros és fehér dupla szegfüvekből, átkötve aranyfonállal, vajon elveszi-e?

Ahogy előre megizente, a déli harangszóra ott közeledett a nagy erdő bekanyarodójánál.

Egész tüneményes pompával szokott járni. Elöl a tábori zene; lóháton ülő trombitások fantasztikus keleties öltözetben, csodaformájú hangszerekkel; tarkára festett lovakon; utánuk egy szakasz lovas kuruc, zöld dolmányban vagy égszínkékben, piros nadrágban, sárga csizmában, sastoll a kalpagja mellett, farkasbőr kacagány a vállán széles rézcsatokkal, öv, tarsoly és lóding ragyog az aranyozástól. Pompásan járatta az ezredét. – Azután jött egy üteg ágyú, hatlovas fogattal, pofoncsapott-kalapos tüzérekkel; forgó structollbokréta, karmazsin színű a kalapjuk mellett, veres öv a derekukon. – Csak azután jött ő maga, kísérve táborkarától.

Egészen más jelenés, mint mikor a fejedelem elé került Tiszabecsénél. Alatta pompás arab mén, amely úgy jár kevélységében, mintha minden lábával kétszer lépne egy helyett; aranyos csojtárját hányja a fejével. Fehér a mén, de a sörénye s a farka rózsaszínbe játszik. Maga a délceg lovag skarlátpiros dolmányt visel, arany sujtásokkal, zöld szattyáncsizmáin arany a sarkantyú, vállán fehérmedve kacagány reng, ugyanaz a kalpagja is, elöl magas, kócsagos forgó tűzve föléje; olyan délcegen ül azon a hánykódó paripán, mintha egymáshoz volnának nőve. Hát még ez az arc, ez a tekintet! Csupa sugárzat az egész; fény, melynek kútforrása titok. A férfibüszkeség, a klasszikus szépséggel harmóniában. Csábító szemöldök, kacsintó tűzszemek, mosolygó száj, nyájaskodó bajusz, kötekedő áll, kihívó orr, büszkélkedő barnapiros orcák, s hozzá az a veresbe játszó, aranyfényű, gazdag hajzat, mely a kalpag alól hullámosan aláomlik, elöl vastag tekercsekbe fonva. – Kinek ne veszett volna rajta a szeme? – S ha egyszer a szeme, bizony a szíve is. Mögötte egy egész diadalsátor zászlókból; nemzeti zászlókból, meg azokból, amiket ellenségtől elfoglalt.

A nép az út két oldalán futott mellette, hangoztatva a vivátot, nevével kapcsolva.

Tiszáné nagyasszony Ilonkával együtt ott várták őt a kastély kapuja előtt. Kilenc szolgálattevő fraj állt csoportban a hátuk mögött, kantákkal és poharakkal, az első üdvözléstétel végett. Azok odahátul ihogtak-vihogtak, hogy az milyen furcsa, hogy ennek a kuruchadnak mind elöl van befonva a haja, s úgy csügg le a vállára kétfelől. Ez még akkor szokatlan viselet volt.

A nagyasszony oktatva feddi meg őket.

– Ne vihogjatok ti azon. Lássátok, ezt azért találta ki a vezér, hogy a mostani felkeveredett világban alig ismeri ki az ember, hogy ki a kuruc, ki a labanc, holott magyar mind a kettő. Sőt megesik, hogy aki tegnap labanc volt, holnap már csapatostól beáll kurucnak. Hogy tehát a hadakozás alatt, mikor kardra kerül a sor, megtudhassa minden ember, ki az ellenség, ki a jó barát, mivelhogy már a viseletük is héjaz egymáséhoz, hát azért van a kurucnak a haja elöl kétoldalt befonva, a labancé pedig hátul lóg egy varkocsban. És ez bizony sokkal szebb viselet, mint aminőt boldogult édes uram idejében viseltek a magyar uraságok, Erdélyből kapták fel (miért nem hagyták ottan?), hogy a fejüket egészen kopaszra borotváltatták, s csak elöl hagytak meg rajta egy üstököt, ami a homlokukra csüggött le, mint a macska farka. – De nem is engedtem meg soha a lelkem uramnak, hogy azt a divatot kövesse, az ő feje nem volt leborotválva soha.

– No, ne daráljatok annyit. Nézzétek, ott jön a mi drágánk! A mi szemünk fénye!

Még most csak az asszonynép lelkesedése fogadta az érkezőket. A városok polgári lakossága általánosságban nem szerette a háborús időket. A kuruc név pedig éppen nem volt jó hangzású. Ennek a hallatára mindjárt sarcolás, rablás, gyújtogatás jutott mindenkinek az eszébe. A hajdani kurucokra gondoltak (a „crux” viselőire, innét a név), s akik ahová leültek, ott megragadtak, s amit a kezük elért, az odaragadt. – Hanem aztán ahol egyszer a „nyalka kuruc” megjelent, ott a szívek is meghódoltak előtte. Ezeket előkelő urak vezették, s gondot viseltek rájuk; ezek kényesek voltak.

Maguk azok a nóták is, amiket a trombitásaik fújnak, valami olyan megható, mélabús dallamúak, amik az eddigi lepcses palócdaloktól egészen elütnek, s olyan szépen fújják azon a tárogatón.

Ilonka, mint egy álmodó, nézte végig az előtte elvonuló hosszú sormenetet. Az égő napsugárban úgy tetszett, mintha a paripák lábai által felvert por csupa tűzláng volna, ami feljebb szállva arany köddé változik át, s ez arany ködből bontakozik elő az a látvány, amit álmai annyiszor eléje hoztak: a délceg dalia, akit csupa fény vesz körül; de ami fényből ő nem lát mást, mint azt a hódítóan mosolygó arcot, mely nyájasan, ismerősen üdvözöl mindenkit.

A régi mese: a hazatérő édes bátyáról, aki mégsem bátya, és mégis több annál.

Valami édes kín állta el szívét: azt hitte, hogy rögtön sírnia kell.

Mikor a vezér kíséretével a Tisza-kastély kapujához ért, ahol az összesereglett parasztleányok egész virágesővel fogadták; ő maga csak hirtelen kivált a kísérete közül, s odalovagolt az úrihölgyek elé. Nagy volt a sokaság, amin keresztül kellett volna törtetnie; ő tehát, nehogy elgázoltasson valakit a gyöngenép közül, leszállt a lováról, rábízva az asszonyokra, hogy fogják addig a kantárját a ménnek, s csak a nyakát simogassák, olyan szelíd az, mint a bárány. Azzal odajárult a hölgyek elé.

A nagyasszony úgy érezte, mintha valami összeszorítaná a torkát, vagy mintha egy nehéz felhő feküdnék a mellén: egy szónak nem volt asszonya ebben a pillanatban. Ilonka pedig úgy volt, mint álmában szokott lenni az ember, beszél, beszél, de a szája csukva, nem hallja azt senki – úgyhogy az egész fényes üdvözlet mind kárba vész vala, ha a hős más fordulatot nem ád az egésznek azzal, hogy mélyen meghajolva megcsókolja az özvegyasszonyság kezét.

(Bizonyára Ocskay Lászlónak nagyon jó oka volt arra, hogy Tiszáné nagyasszonynak kezet csókoljon, mikor legelőször találkozik vele az életben.)

Aminek aztán az lett a következése, hogy a nagyasszony elérzékenyülten szorítá keblére az üdvözlő lovagot, s nem tartotta vissza sűrű könnyhullatását, aminél ékesen szólóbb beszéd nem volt soha, nem is lesz soha ezen a világon.

Amint aztán azt a nagy felhőt, ami a keblét nyomta, le hagyta szakadni, felderült a kedve, s vele együtt a beszélőkedve is egészen hazatért.

– Hozta Isten kegyelmeteket, édes uramöcsém, ebben a mi határunkban! Térjenek be szerény házamhoz pihenőre, s maradjanak itten, amíg kedvük tartja. Tekintse kegyelmed a házamat olybá, mintha az édesanyja házába lépne be. Nyitva minden pincém, éléskamrám, csűreim s gabnásvermeim a kegyelmed kísérői és seregei számára. Meg van áldva, amit elvesznek belőle.

A deli lovag a fülével odahallgatott, amit a nagyasszony beszélt, de a szemei azon a bokrétán jártak, ami Ilonka kezében volt; ami aztán félig kérve, félig kínálva az ő kezébe vándorolt, nagy arcpirulása mellett a szemérmes hajadonnak.

– Köszönöm, édes asszonynéném – felelt aztán a lovag Tiszánénak –, el is fogadom a szíves meghívást, mind magam, mind barátaim részére. Becsületére fogunk válni a kegyelmed híres konyhájának. Hanem most elébb még, pro appetitorio, ezt a kis kupicányi várat itten, a belétöltött labancokkal együtt, fel kell hörpintenünk. Mindjárt meglesz az. Semmi étel sem hűl el odáig. S ahányra terítve van, egy sem fog hiányozni az asztaltól, mind „meghozza őket a púpos kenyér”!

Ez a hetyke tréfálózás, egy olyan halálos nagy munka előtt, óh, be nagyon jól illett a nyalka kurucnak! Ki is gömbölyödött attól minden ábrázat, még Ilonkáé is.

A nagyasszony mégis jónak látá megjegyezni, hogy ilyen keménydió-törésnél vigyázzon a testi egészségére, s minden bolond helyre oda ne álljon.

– Hiszen igézet jár velem – mondá a hős ifjú, s a kezében tartott szegfűcsokrot odatűzé a kalpagjára, éppen a kócsag drágaköves forgója mellé. „Nekem amulétom van.” Úgy tette azt fel a fejére.

Éppen fújták a sorakozót a tárogatók a sereg élén.

Erre a hangra a csatamén, mely eddig csendesen hagyta magát a parasztasszonyok által cirógattatni s kínáltatni istenfával, boldogasszonytenyerével, egyszerre elfelejté bárány voltát, s elkezde nyeríteni, ágaskodni, négy menyecske se bírta lefogni, olyan nagyon kapkodta a fejét, a lovagnak oda kellett hát sietni egy-kettő, már a nyeregben is volt, rövidre fogva a kantárszárat, onnan üdvözlé még egyszer levett kalpagjával a hölgyeket; a paripa aztán egyre két lábon ágaskodott előre, úgy ment ki a nép közül, mintha őneki volna a legnagyobb haragja Léva vára ellen. A lovag aztán eltűnt, ahogy jött, az aranyos porfellegben; utána a sok veres zászló a „pro libertate” arany felirattal; a nyomába vágtató kíséret közül csak egy maradt hátra, a jó Tormássy László bácsi: az még odafincoltatta a lovát az úri asszonyokhoz, egy jónapkívánásra.

– Fogadj Isten, bátyámuram – mondá Tiszáné az üdvözletre. – De csak nem fognak talán most mindjárt igazán megütközni?

– Meg bizony mink: csak legyen kivel.

– De talán maguk a vezérek csak nem mennek olyan közel, ahol a golyóbis elérhetné őket?

– De biz úgy igyekeznek ők a kemencéhez, hogy az első sütetből ők kapjanak.

– Kár volna bizony pedig azért a fiatal életért!

A nagyasszonynak eszébe jutott szegény Gábor fia, azért törülgette a szemeit.

– Dejszen nem kell őkelmét félteni. Nem fogja annak a testét se kard, se golyó; éppen, mint a Vak Bottyánét.

– Az ám, azt mondta, hogy amulétja van. Bizonyosan pápista.

László bácsi elnevette magát.

– Hamarabb hiszem, hogy arra a szegfűbokrétára példálózott, amit a kalpagja mellé tűzött: az az amulét.

Erre a szóra Ilonka elszaladt, és nem is jött elő többet.

– No, hát kegyelmed nem jő be hozzánk egy pohár borra? – mondá a nagyasszony öreg rokonának.

– Főbe is lövetne azonnal Ocskay, ha megtudná, hogy a kupához nyúltam, amíg ez a vár be nincs véve. Isten áldja kegyelmeteket, asszonyhúgom.

– No, én csak nem nézem ezt a szörnyű dolgot testi szemeimmel – mondá a nagyasszony, búcsút véve a tovavágtató rokontól, s miután a szakácsoknak kiadá a rendeletet, bevonult belső palotájába, s ott elővéve a Szikszayt, kikeresé belőle a „csatában levő kedvesekért” való imádságot, s annak nekifeküvék nagy ájtatossággal.

Ilonka pedig felment a toronyba, s onnan nézett az álomkép után.

Igazán álomképnek lehetett azt neveznie; mert elevenen sohasem látott még ilyet. Várostromot egész közelségről.

Léva vára egy kis dombtetőn fekszik (mai napság már igazán fekszik: akkor még állt), alig távolabb egy ágyúlövésnél a Tisza-kastélytól. Akkor is a régimódi, becsületes ágyúkat kell hozzáérteni, amiknek a golyóbisai nem voltak olyan kegyetlenek, mint a mostaniak, akik ahová leesnek, ott mérgükben rögtön szétpukkannak, hanem vidám, jókedvű golyóbisok voltak, amik tovább ugráltak, táncoltak a földön, s kikerülték az útjokban álló embert; annálfogva ekkora közelségből minden aggodalom nélkül lehetett a kastély tornyából nézegetni, hogyan közelednek a veres zászlós csapatok, a piros csákós süvegekkel a vár sáncaihoz; még a hídfőt is ki lehetett venni a kapubejárattal, sőt a perspektívával akár a lőrések mögött leskelődő labancok fejeit is megszámlálhatta az ember. Azt a vezéri alakot pedig a fehérmedve kacagányáról, skarlát dolmányáról, fehér paripájáról el sem veszthette az ember a szemei elől.

„Én Istenem! – fohászkodék magában Ilonka –, ha az én szegény Gábor bátyámra egyetlenegy pisztolyt sütöttek el, s az is halálra találta; hát még ezt mi éri, ha azokkal a nagy ágyúkkal célba veszik, ha az a sok száz puska mind ellene fordul? Ki védelmezi meg?”

Aztán elővette a nagy lélekmardosás. Visszaemlékezett rá, hogy azon a napon, amelyen a bátyját megölték, ő lakodalomba volt híva anyjostul, ott mulattak reggelig; mind a ketten elmulasztották azon az éjszakán, szokás szerint, imádkozni távollevő kedvesükért. Azon az egy napon nem vette azt körül sem az anya, sem a testvér imája, mint valami bűbáj, azért esett meg rajta a nagy veszedelem.

Amit akkor elmulasztottak, helyrepótolták most mind a ketten.

Egyszer csak megdördültek a várfalakról az ágyúk, olyan nagyot szólva, hogy a kastély ablakai mind megzörrentek bele. S azután egyszerre ropogni kezdett a puskatűz a bástyákról, mint a kerepelő, olyan sűrűn. De a szemmel kísért alak meg sem ingott a lován: a kalpagjával köszönté vissza a várbelieket, s aztán maga előrevágtatott egy dombra, maga után vonszoltatva az ágyúkat, amikkel nemsokára ő lövette vissza a vár egyik tornyát. Ilonka jól láthatta, hogy porlanak előtte, mögötte a lecsapó, ellenséges ágyútekék. Jaj, ha jobban találnak célozni! Bárcsak az Isten lágyítaná meg a várbeliek szívét, hogy adnák meg magukat!

A tizedik lövésre – meg lett hallgatva a félelmes szívek imádsága. Az ellenség csak kitűzte a fehér zászlót a lövetett torony ablakába, mire rögtön megszűnt az ágyúzás, s a kuruc táborból idáig hangzott fel a nagy vivátkiáltás; a vezéri kar vágtatva indult meg, élén az ezredeskapitánnyal, a várkapu felé. – De hátha ez csak gonosz kelepce? Hátha csak oda akarják őket csalogatni, s akkor fürtgolyókkal, szeges zsákokkal lőnek egyszerre közéjük?

Ez volt a nagy szívdobogás! Ami onnantól kezdődött, ahol a vezér hős bevágtat a hídon át a nyitott várkapun, egész odáig, ahol ismét megjelen a bástyatetőn, lóháton, kezében a diadalmas zászlót lobogtatva! A vár be van véve. Az a kis kupica, amit ebéd előtt még pro appetitorio ki kellett üríteni.

Maradhat-e szív egy ilyen álomlátás után kigyulladatlan?

Ahányszor meglebegtette a diadalmas hős azt a veres zászlót a vár fokán, annyiszor lebegtette felé fehér kendőjét a leány onnan a kastély toronyablakából: csak akkor vette észre magát, hogy minő veszedelmes dolgot cselekszik, mikor a kastély maga is megzendült a nagy „victoria”-kiáltástól; akkor vette észre, hogy nem maga van a háznál. Természetes, hogy az egész házinép mind az ostromot nézte: ki az ablakból, ki a háztetőről. Jó szerencse, ha minden étel kozmát nem kap ma; a konyhában egyedül maradt Furóné asszonyom. De még azt is elviszi magával Ilonka, le a kertbe, virágokat szedni, koszorút kötözni, amivel azt a karszéket fogják feldíszítni, amin a mai nap hőse az asztalnál ülend. S ahhoz jól ki kell válogatni a virágokat; mert a virágoknak jelentősége van; más az, amit az ember a szívesen látott vendég számára szed; más meg, amit az olyannak ád, akit jobb szeret, ha nem lát. Furóné asszonyom ennek nagy tudósa, minden virágnak tudja az értelmét: ez biztat, ez emlékeztet, ez reménységet ád, ez nefelejts, emez meg égő szerelem. Az utóbbiakat kimustrálta Ilonka a koszorúból. Ejh, nem illik az! „Engemszagolj”, „nenyúljhozzám”, „élek-é-halok-é” inkább beválnak. Mire a nagy karszék meg lesz koszorúzva, már akkorra vissza is térnek a várvívók nagy diadalmas zenével. Mikor Ilonka ismét kinéz az ablakon, azt látja, hogy a vár és kastély közötti mezőn már fel is vannak állítva a sátorok, egész utcaszámra, s a kitűzött zászlók mutatják, melyik ezred tanyáz itt meg amott.

A nagyasszonynak, ha száz keze volna is, mind tele volna most dologgal; alig ér rá, hogy az izzadságot letörülje az arcáról, mikor már a várt vendégek érkeznek.

Ilonkának azonban egy dologtól dobogott különösen a szíve. Megtörtént hát, hogy bevették Léva várát. Elfoglalta az az ember, akinek azért adatott a kezébe a pallos, hogy bosszút álljon azokért, akiket megölettek. Vajon megteszi-e, amit annyiszor hallott az anyjától: „Bárcsak idehoznák valamennyit, s itt az én házam küszöbén vágnák le a fejeiket, s raknák egy garmadába!” A gyermekek el szoktak hinni mindent szórul szóra, amit az anyjuktól hallanak. Azt pedig mindenkitől hallotta Ilonka, hogy ez a kegyetlen ember a legelső csatájában egy egész ezredét a labancoknak leölette az utolsó emberig. Megteheti most, hogy teljesíti, amit az anyja annyiszor emlegetett; hiszen mind a kezébe estek: s talán éppen azok, akik szegény Kovách Istvánt (Isten nyugasztalja!), úgy összevagdalták lakodalma napján. Nagyon szerette volna, ha azt nem tenné meg.

– De ugyan gyere már! Hol mélázol annyit? Hiszen nem lőnek már! – zsörtölődött a nagyasszony, leányát keresve; aztán lementek együtt a tornácba: oda várták az érkező urakat; akik számra valami harmincan, amint az udvarra beértek, mind leszálltak a lovaikról; s amíg csatlósaik a lovaikat elvezették, ők maguk a zsákmányul ejtett ellenséges zászlókat a tornác mellvédjéhez tűzögették fel.

Ocskay az udvar közepén parancsokat osztott; addig nem is üdvözlé a hölgyeket. A lévai bíró állt előtte, levett kalappal.

– Kegyelmed, bíró uram, rögtön két tulkot vágasson, háromszáz kenyeret küldjön fel a várba az ottmaradtaknak. Fizeti az árát a számadótisztem.

– Nem kívánunk érte semmit.

– Mi pedig nem élünk ingyennel. Nem vagyunk zsebrákhad. Fizetünk pengővel, nem is kongóval. Semmi szó! Egy óra múlva halljam, hogy ebédre dobolnak!

A nagyasszony szükségesnek látta beleszólni a dologba.

– De már édes vitézlő öcsémuram, addig, amíglen itt vannak, én hadd lássam el a csapatját minden szükségessel. Amit a hazámtól bírok, hadd adjam a hazámnak vissza, s nekem csak nem fizet azért se pengővel, se kongóval.

– Köszönöm szívesen, édes asszonynéném, el is fogadom örömmel, amit az én híveimnek felajánlott, hanem elébb a foglyok ellátásáról kell gondoskodnom.

– Micsoda? A labancokéról! Átkozott rablók! Nem várhatnak a maguk sorára? Ők az elsők? Köszönjék meg, hogy mind le nem vágták őket!

– Amíg ellentáll a labanc, addig vágjuk, mint a paréjt – szólt Ocskay László szelíd mosolygással –, de amint megadja magát, akkor nem ellenség többé, hanem vendégünk. Nálam legelső az étkezésnél a fogolynép, azután jön a magam hada: utoljára ül le az asztalhoz a tisztikar, ott is magam vagyok az utolsó, akihez a tál kerül.

Hallotta ezt Ilonka, s ha eddig csak bámulta Ocskayt, azért az egy szóért, óh, de megszerette!

Mikor aztán a fogolynépről gondoskodva lett, akkor Ocskay is felment a tornácba, s ott sorban bemutogatta a kíséretéhez tartozó hősöket. „Ez itt Ebeczky Ádám, ez Berthóty, ez Balogh István, ez Somogyi Ferenc, ez Andrássy Mihály (mind nagy nevek később), Tormássy Lászlót ismeri kegyelmed.”

Legjobban megcsodálta a vendég urak között a nagyasszony Andrássy Mihályt. Furcsa is volt az: egy magyar dalia, fehérbarát csuhában, csakhogy a corda helyett széles öv van kötve a derekára, s arról nem az olvasó, hanem a rezes kard csügg alá.

– Hát ez mért van barátruhában? – kérdi a nagyasszony.

– Azért, mert ő barát. Úgy szökött meg a klastromból, hogy közöttünk hadakozzék. Ő vezeti a „tatár csapatomat”. Azok azt hiszik, hogy dervis, tűzbe-vízbe mennek utána.

– Csodálatos időket élünk – mondá a nagyasszony, s beinvitálá a vitéz urakat a külső palotába, ahol az ebédet megelőző kolláció volt fölterítve. Az asztal közepén egy nagy ezüstmedence, tele finom, otthon főtt meggyvízzel, amiből merítőkanállal töltögetik ki apró kupicákba az étvágyingerlő italt.

– Én azonban mindenekelőtt egy pohár vizet kérek – szólt Ocskay László. Maga sietett azt neki elhozni Ilonka; gyönyörű velencei kristályban a legfrissebb forrásvizet. Mosolygott is azon erősen Ocskay, mert nem őneki magának kellett az a friss víz; – hanem annak a szegfűbokrétának, ami a kalpagja mellett megjárta az ütközetet és a várvívást. „El is hervadtak szegények.” Azt a bokrétát tette bele a pohárba. Az jutott eszébe a nagy diadalom közben. Amiért aztán a leányka orcája még jobban lángba borult.

– Látod, hogy megbecsülik a te bokrétádat – segített neki a nagyasszony szemérmetes zavarát növelni. El is tűnt onnan nagyhamar, s az egész lakoma alatt csak nagy imádságra lehetett a terembe becsalogatni.

Mert a hajdani magyar úri házaknál a hajadon leány nem foglalt helyet az asztalnál. Legföljebb a vendégség vége felé ült oda vagy az anyja, vagy ifjú bátyja, vagy egy éltes rokon háta mögé, s ott is csak a körme közül nyalánkoskodott, addig pedig ügyelt a konyhára és a tányérváltásra meg a felszolgáló cselédekre, hogy semmiben hiba, fogyatkozás ne legyen.

Az asztalhoz való leülésnél aztán egy kis vita támadt, hogy ki foglalja el az első helyet, azt a karszéket, amit Ilonka megkoszorúzott.

– Ez a vendég helye. Nálam a vendég az első az asztalnál.

– Én pedig a háziasszonyt tartom az elsőnek. Nekem azt mondták, hogy én e házat tekintsem úgy, mintha itthon volnék. A háziúr pedig mindig az asztal végén szokott ülni, nem az első helyen, hanem az utolsón.

– De ez a szék annak a számára van megkoszorúzva, aki a korponai ütközetet megnyerte; ebbe én csak nem ülök bele.

– Akkor meg éppen asszonynénémet illeti meg ez a szék, mert a korponai ütközetet bizony kegyelmed nyerte meg. Egész nap nem evett, nem ivott a hadam: ki voltunk fáradva. „Hej, ha most egy ital bort küldene ide a tündér!” – sóhajtottunk egymás után. S erre, mintha a „terülj meg abrosz!” volna a kezünkben, egyszerre csak megérkeznek asszonynéném társzekerei az eleséggel meg a gönci hordókkal, amiket elénk küldött; s megfordult az egész ütközet sorsa: nagyot ivott a hajdúság, s danolva vette be a sáncot. Bizony kegyelmed nyerte azt meg, hát csak foglalja el a győztes helyét.

A nagyasszonynak akarva nem akarva el kellett foglalnia a prezídiumot, míg Ocskay az asztal ellenkező végén telepedett le, amiből rá nézve az az előny támadt, hogy az ablakvilágossággal szemben maradt, s az arcának minden kifejezését meg lehetett figyelni.

Volt, aki nagyon ügyelt ezekre a vonásokra. Ilonka, ahányszor az anyja háta mögé lopózhatott egyet-mást kérdezősködés ürügye alatt, lopva mindig az ő arcát vizsgálta. – A természet oltotta a leányszívekbe ezt az ösztönt, hogy kíváncsiak legyenek azt a férfit, aki őket érdekli, olyankor megfigyelni, amikor az iszik. A bor olyan, mint a mikroszkópium: százszoros mértékben mutogatja fel azokat az indulatokat, amik a férfijellem fundamentumát képezik, a jót éppen úgy, mint a rosszat. Sokszor megesett már, hogy olyankor szeretett meg egy nő egy férfit, amikor ittasnak látta.

Ocskayra az első poharak még alig hatottak. Nagy győző volt – még a kancsók között is. Később valami mélázó búskomorságot keltett fel nála a bor, amin csak néha cikázott át egy-egy tréfás ötlet villámszikrája.

Közepe táján járt még az ebéd, amidőn megérkezék a fejedelem stafétája a tokaji táborból mindenféle levelekkel.

Ocskay László az íródeákjának, Tallósy Benjaminnak nyújtá át azokat elolvasás végett. Azok részben eredetiek, részben másolatai voltak a harctér különböző pontjairól a főhadiszállásra beküldött tudósításoknak, amik a fejedelem által az egyes alvezérekkel maguk miheztartása végett közöltettek.

A nagyasszony el akarta hagyni az asztalt, azt mondván, hogy ezek már tábori titkok, amiket nem szabad idegen füleknek meghallani; de Ocskay megmarasztá, hogy csak vegyen részt bennük; akik hűségesek az ügyhöz, azok előtt nincsen titok.

Voltak azok között örvendetes és kevésbé kívánatos tudósítások – vegyest; Benjamin diáknak volt annyi emberségtudása, hogy a rossz híreket olyan alant hangon olvasá, hogy a szomszédjai se hallják, ellenben a diadalhíreket annál magasabb sztentorral bocsátá közre, amiknek a végén aztán volt nagy vivátozás és pohárösszecsördülés.

„Borbély Balázs megvette ostrommal Szolnok várát!”

(Ah! A rongyos gárda egyik vezetője!)

„Deák Ferenc Halasnál szétverte a félelmetes Kyba rác ezredes táborát, magát a vezért is megölte.”

Iszonyú örömzaj! Ez a Kyba volt a réme, pusztítója a magyar alföldnek. Sok nagy város keserű füstje szállt ellene panaszra az égbe. Végre megkapta gonosztetteinek zsoldját!

„A hatalmas labancpárti Sennyey István áttért a fejedelemhez, nagy tapasztalásával segíti az ügyet; maga vezeti Szatmár ostromát.”

Ez is kapott egy hatalmas vivátot.

De legnagyobb riadalt költött az a levél, amiben tudatják, hogy a hatalmas szatmári főispán, a császári generális Károlyi Sándor, sógorával, Andrássy Györggyel együtt, haraggal jött vissza Bécsből, otthagyta a labanc tábort, s Bercsényihez csatlakozott: együtt vívják Tokaj várát. A fejedelem is megérkezett, Károlyi, Andrássy hűséget esküdtek, tábornokokká lettek alatta.

A nagyasszony mindenik jó hírnél jobb meg jobb borait hordatta fel a pincéből; utoljára már azokra a pókháló belepte átalagokra került a sor, amik a múlt században járt üstököscsillag tüzét szítták magukba. A nagyasszony nem ivott azokból, mégis ittasabb volt valamennyi vendégénél, attól a sok diadalhírtől.

Most jön egy levél a fejedelem saját keze írásával. Ennek a pecsétje felnyitásához már kegyelettel kell nyúlni: a nagyasszony az övéről ezüstláncon lecsüggő ollóját nyújtja e szolgálatra, s Ilonka kisasszonyt is odahívják, hogy hadd lássa meg ő is, milyen írása van a fejedelemnek. Nagy kíváncsian támaszkodik az anyja vállára.

– Hanem ehhez elébb ezt a régi átalagot nyissuk fel!

Amíg a levél fel lett nyitva, az átalag is ki lett dugaszolva, s a poharak teletöltve. – Szokásuk az uraknak, hogy az eléjük töltött bort előbb szürcsölve megkóstolják. – Valamennyien úgy találták, hogy az a bor keserű. A régiségtől az.

No, hanem a levél, az még keserűbb volt. Abban a fejedelem kegyetlenül megmosdatja az egész felvidéken táborozó alvezéreknek a fejeit: csak confusiót csinálnak, fejetlenül dolgoznak előre-hátra, zsarolásaikkal, diszciplína nem tartásával elriasztják a föld népét, ki hagyják az ellenséget a kezeik közül osonni, mikor már fogva volna; egymás között veszekednek, a parancsszót nem fogadják… et cetera, et cetera. – Akármilyen lassú hangon igyekezett is Benjamin diák azt a pirongatóriumot lemorzsolni, meg kellett azt hallani mindenkinek, mert olyan csendesség támadt, hogy a zsebórák ketyegését is ki lehetett venni. – No, ezért ugyan érdemes volt még Ilonka kisasszonyt is becitálni, hogy hallgassa meg.

Ilonka az egész levélolvasás alatt Ocskaynak az arcvonásait nézte. Meg sem rándultak azok. Még csak a szemöldöke sem húzódott össze: csak a szemei égtek tűzben-lángban.

Ámde most egyszerre magasra emelé a hangját Benjamin diák, s olvasá a következőt:

„Egyedül Ocskay László volt az, aki megnyerte a becsületet.”

Ennél a szónál azt látta Ilonka, hogy a hős szemeiből egyszerre két nehéz könnycsepp gördül végig az orcáján.

Ah, mi a sivatagban epedőnek a szomja a forrás után! Mi a kínzott rabszolgának a szomja a vér után! Mind nem olyan pokolégés az, mint aki ezt a szót szomjazza: „becsület!”

Egyedül ő tartotta meg a becsületet!

Ha a Duna-Tisza közét neki adta volna donációba, nem tette volna olyan boldoggá a fejedelem, mint ezzel az egy szóval.

Ocskay felemelte a poharát, de nem tudott szólni. Azért elértették azt mind a társai, s felugrálva helyeikről, háromszor kiáltának harsányul vivátot a fejedelemre. S kihajták utána a poharaikat a körömpróbáig. Dehogy volt az a bor keserű!

Ilonka a szentek glóriáját látta Ocskay feje körül derengeni.

Jaj, de szép a férfiarc olyankor, amikor ez a dicsfény ragyogja körül: „becsület”.

IV. A megbabonázott malacfej

Talán nagyon is érzékenyen végződött volna ez a mai lakoma, ha valami közbe nem jön, ami a kedélyeket megint derültebb hangulatba hozza. Az ordinánc jött jelenteni a vezérnek, hogy idekinn van, és bebocsáttatást kér a Léva-vár volt labanc parancsnoka, ki is Sós Márton kapitány uram salvus conductusával jött idáig.

Ocskay átvette a salvus conductust, s átfutott rajta.

– Ecce a labanc kapitány át akar térni hozzánk egész csapatjával.

– Miféle nemzet? – kérdezé Tormássy László.

– Cseh biz az, Isten bűnül ne vegye neki. Szorítsunk neki helyet az asztalnál, urak. Ez, tudom, hogy még nem ebédelt. Vezesd ide!

A labanc kapitány belépett az étterembe, s nagy karimás, tollas kalapjával, gavallér módjára üdvözlé a házi úrnőket, azután meg katonásan az urakat. Az akkori dragonyosok egyenruhája volt rajta; széles, felhajtott ujjú wammsz veres melltakaróval, bő plundra, szétálló, tölcséres csizmaszár, felkötött sarkantyúval; az arca egészen olasz jellegű volt, mintha soha Csehországot se látta volna, éles arcéllel, egyenes orral, kerek szemöldökkel; szemei oly sűrű ráncok közé szorítva, mintha mindig nevetésre állnának; amiknek aztán a szája is szekundál, a két szeglete örökösen felfelé húzódva, s ezáltal valami kényszeredett nyájasságot fejezve ki, bajusza hegyesen fölfelé, kecskeszakálla merészen előre szoktatva. Kiegészíti az alakot a hosszú csigákba fodorított allongeparóka, ami akkori idők szerint a civilizáció divatja vala.

Egészen idegen akcentussal ugyan, de magyarul beszélt a kapitány. Régóta itt fekhetett már az országban, megtanulhatta a nyelvet.

– Alázatos szolgájuk az uraknak. (Ez is elárulja, hogy idegen; még akkoriban nálunk így nem köszöntöttek: „szolga! alázatos!”)

– Hozott Isten, bajtárs – fogadá Ocskay. – Azt hallom, hívünk akarsz lenni. Ha így van, ülj közénk, s végy részt a lakománkban.

– Hát bizony, nem is vagyok bolond – szól nevetve a kapitány –; hogy ott maradjak paprikában főtt bivalyhúst enni, mikor itt pompás lakomában részesülhetek…

(Ez jól indokolja a zászlócserélést: egy jó lakoma kedveért!)

– A nevem Scharada Nepomuk.

– Micsoda? – kiálta fel, billikomát lecsapva az asztalra Tormássy László. – De ilyen névvel ugyan énmellém le nem ülsz! S újra visszahúzta székét a helyére. – Elébb keresztelkedj ki magyarnak!

– Úgy van, úgy van! – kiabálának egyszerre többen. – Ki kell elébb keresztelkednie. – A nevetés mutatta, hogy ez félig tréfa.

A kapitány fideliter visszhangozá a nevetést.

– Hát én azt sem bánom. Legyen a nevem ezentúl „Sárady”. Ez csak jó magyar hangzású név. Azt sem bánom, ha megkeresztelnek, csak igazhitű keresztyén római katolikus pap legyen hozzá, meg jó keresztanya, aztán a paszitában magam is részt vehessek.

– Meglesz mind, atyafi – mondá Tormássy. – Itt a pap (Andrássy Mihályra mutatott), a keresztapa lesz Ocskay; a keresztanya meg, minthogy pápistára van szükség, itt lesz Furóné asszonyom. Azonnal behívjuk. Aztán jön a paszita.

A kapitány ráállt a tréfára. A nagyasszonynak is bele kellett egyezni. Furóné asszonyommal komolyan elhitették, hogy mikor egy labanc kuruccá akar áttérni, hát annak elébb, mint a töröknek, ki kell keresztelkednie, s ezt nézve, elvállalta a keresztanyaságot. Egy kis asztalt hoztak elő hevenyében, leterítve hímzett szőnyeggel, arra kitették a nagy ezüstmedencét, az ezüst korsóval; Andrássy Mihálynak felnyomták a fejére a négyszegletű papsüveget, Furóné asszonyom is feltette a táritoppos fejkötőjét, amiben olyan volt, amint a kalendáriumban a napot ábrázolják – hogy hát mármost ők majd megkeresztelik az áttérő labancot. Addig pedig felhozták az asztalra a jó töltött káposztát, hogy a kedvét még inkább felfokozzák.

Ment ez a mulatság rendén, egész odáig, amíg a barát a maga breviáriumából olvasva a keresztelés formuláréját, odáig nem jutott, hogy a keresztszülőktől azt kérdezze:

„Contradicisne diabolo, et omnibus eius insidiis?” (Ellentmondasz-e az ördögnek és minden ő incselkedéseinek?)

De mielőtt a keresztszülők erre megfelelhettek volna, egy vékony, kísértetes hang megszólalt onnan felülről, mintha csak a függő lámpásból sipákolt volna: „Non contradicas!” (Ne mondj ellent.)

Mindenki bámulva tekinte föl a függő lámpásra. Legfurcsább ijedelem látszott a baptisandusnak az ábrázatján, annak a szája is tátva maradt, úgy elbámult. Egy perc múlva egy másik hang, olyan, mintha valaki az orrán keresztül nyefegne, elkezde magából a keresztelőkancsóból kifelé gágogni:

„Non contradicito!”

Újabb, még nagyobb elhüledezés!

Utoljára egy mély basszushang a keresztelőasztalka alatt zúgott fel rémletesen:

„Nemo mihi contradicat!” (Senki nekem ellent ne mondjon.)

De már ezt meg kell fogni!

Egyszerre mind a hárman: a barát is, a keresztanya is meg a kapitány is az asztal alá dugták a fejeiket, hogy megfogják az ördögöt, s íme, midőn újra előkerülének az asztalfüggöny alul, a barát fején volt Furóné asszonyom táritoppos főkötője, a négyszegletű papsüveg volt a kapitány tarkóján, s Furóné asszonynak a fején lobogott a kapitány allonge-parókája. Az ördög elcserélte a fejeiket mind a háromnak!

Az egész társaság hangos hahotával vette fel a házat erre a szemfényvesztési tréfára.

– Diabolus te baptiset! – kiálta a barát, hozzávágva a neofitához a breviáriumát. – S volt nagy gaudium, amíg ki-ki a maga fejét visszacserélgette.

Csak Ocskay nem nevetett ezen.

– Hagyjátok abba! – szólt parancshangon. – Nem szeretem, ha a vallás dolgaiból tréfát űznek. Tiszteljük egymás ceremóniáit; ebben egyeztünk meg. Ezt látjátok a fejedelem medalionjára verve. Add a kezedet, bajtárs. Vitézek közt a kézcsapás egyértékű az esküvel. Nálunk Sárady lesz a neved. Ha győzünk, nemessé teszünk, predikátumot kapsz.

– Hanem aztán majd ne olyan hűséggel szolgálj a mi zászlónk alatt, mint az elhagyott alatt! – veté utána Tormássy.

– Fogadom, hogy nem olyan hűséggel fogom szolgálni az új zászlómat, mint a régit… – mondá a kapitány, s olyan különösen mosolygott hozzá.

– Akkor hát mellém ülhetsz – mondá Tormássy, s odább rukkoltatta a székét –, hanem mindenekelőtt add át a vár kulcsát; mert oda engemet nevezett ki a vezér jövendő várparancsnoknak.

– Itt hordom magammal – szólt a kapitány, kihúzva zsebéből az aranyozott várkulcsot, s odaszorítá azt két kézzel Tormássy kezébe, s ég felé forgatta a két szemét, amikor azt mondá: „Őrizze kegyelmed nagyobb szerencsével, mint én őriztem.”

– Fogadom Jupiterre, hogy tőlem csak az életemmel együtt veszi ezt el valaki. – De ni! Mi a ménkű?

Hát amint szétnyitotta a markát Tormássy László, a nagyasszonynak a cifra ollója volt a tenyerében, nem más.

– Az én ollóm! – kiáltá a nagyasszony megrettenve. – Hogy kerül a kegyelmed kezébe az én ollóm?

– De hogy kerül a kegyelmed láncára az én várkulcsom? – kérdezé Tormássy. Ami felett megint a nagyasszony förmedt fel csodájában.

– Ugyan engedjük már ebédhez ülni a kapitányt – mondá Ocskay –, mert bizony még hátrafelé fordítja a fejeinket.

A kapitány azonban a töltöttkáposztás tál előtt is megmutatta, hogy tud valamit. A töltelékeket csak úgy tüntette el egymás után, mintha ott sem lettek volna. S utoljára elnyelte magát a kést, meg a villát, amikkel evett. Keresték azt mindenütt nála, de nem volt sehol.

A kapitány oly kedélyesen kacagott e tréfák mellé, mint egy gyermek. Az egész társaság kedélyét kiforgatta a sarkaiból. Azok az eddigelé oly komoly, érzékenységre hajlandó, pátoszteljes szónoklatok, amik a magyar férfitársaságot annyira jellemzik, ennek az egy kókler idegennek a bohóskodásaira egészen elenyésztek; a hősökből, akik a haza sorsán búsulnak és lelkesülnek, pajkos diáktársaság lett, melynek kedve telik benne, ha egy cimborára talált, aki tréfát hágy magával űzni. – Még a nagyasszony is szeretett a bohó vendég úrral komázni. – Csak Ilonka nem mulatott rajta, s jólesett a lelkének, hogy lát egy másik arcot is, mely az egész hahota alatt alig vonul el egy mosolyra. Ocskaynak se tetszik e tréfa.

– No te, ördögökkel egyidős! – mondá a nagyasszony a kapitánynak. – Ha énnekem elő nem adod az én szép gyöngyház nyelű késemet, amit elnyeltél, én nem adatok másikat; pedig itt hozzák a sült malacot egészben, majd meglátom, hogy kezded ki?

A kapitány e szóra elkomolyodott, s amint a szép pirosra sütött malacot az egész tráncsértállal együtt eléje tették, összekulcsolta a kezeit, s kétségbeesetten tekinte a nagyasszonyra.

– Kegyelmes nagyasszonyom! Hát mivel érdemlettem én azt, hogy énnékem egy eleven malacot kell felennem?

– Eleven malacot? Te! Hiszen most húzták le a nyársról.

A sült malac elkezdett erre csendesen röfögni: „Oi, oi, röf!”

A nagyasszony összecsapta a két kezét: „De már ez nincs Isten hírével.”

A sült malac pedig nemhogy abbahagyta volna, sőt inkább visítani kezdett, mint a malac szokott, ha este az emséje után fut haza a legelőről. Úgy cifrázta, hogy az csupa nevetni való volt.

A kapitány úgy mórikált, mintha dühösködnék efelett, s egyszer csak a két kezében volt az eltűnt és hiába keresett kés, villa; senki se látta, honnan került elő, s azzal egy pillanat alatt levágta a sült malacnak a fejét.

És ekkor a levágott malacfő a következő szemrehányó szavakra fakadt:

– Óh, Muki, Muki! Mért tetted ezt velem?

A kapitány nagyot sóhajtott, és elszomorodva forgatá a szemeit felfelé.

– No lássa, nagyasszonyom. Ebben a malacban az én öcsémnek a lelke lakik, aki a Morvába fulladt, szegény, tavaly.

– Ne mondj ilyet!

– Ráismerek a hangjáról. Szólj, óh szerencsétlen! Miért húzott tégedet nyársra a kegyetlen szakács?

A malacfő felelt:

– Azért, mert megláttam, hogy a mustos pecsenyéhez való tokaji bort megitta.

– Ördöngösség! Boszorkányság! – kiálta valaki odahátul. – Az bizonyosan a szakács volt. Az egész cselédség betódult már a nagy komédialátásra onnan kívülről.

– Hát te boldogtalan! – folytatá a kapitány. – Mért öntözött téged Furóné asszonyom forró zsírral a tűz mellett?

A malacfő válaszolt:

– Azért, mert megláttam, hogy eldugott a zsebébe egy fél font mazsolaszőlőt.

– Jaj, a pokolravaló! Nem igaz! Nem is volt több hat szemnél az egész! – sikoltozott Furóné asszonyom.

De még aztán sorba vette a veszedelmes malacfő az egész úri társaságot, s kinek-kinek olyan titkait vallotta ki, amikről eddigelé még senki sem tudott.

Végre megsokallta az egzorcizációt páter Andrássy Mihály, akinek kolostori életéből igen kényes adatokat kezdett a malacfő előhozogatni, s hogy megakassza a boszorkányos orákulumot, ezt a kérdést intézé hozzá:

– No, te malacfő, hát ha olyan tudós vagy, mondd meg, lesz-e valaha olyan halandó, aki Ocskay László uramat diadalútjában feltartóztatja és legyőzi?

A malacfő felelt:

– Lesz!

– Ki lesz az? – Mely ütközetben?

A malacfő felelt:

– Szépasszony lesz. Lakodalomban.

Nagy taps következett rá.

– Mi lesz a neve a menyasszonyának??? – ostromlák egyszerre a malacfőt minden oldalról.

A malacfő goromba lett.

– Eb kérdi!

– Hajadon lesz-e, vagy özvegyasszony? – Ezt tudakolták tőle inkább.

A malacfő rejtélyes lett.

– Hajadon is, meg özvegy is.

– Hogyan? Hát két felesége lesz?

– Csak egy.

Ki értse ezt?

Csak Ilonka halaványult el erre a szóra. Őneki jutott eszébe, hogy ő az, aki leányfővel maradt, és mégis özvegy.

Ocskay véget vetett a tréfának ezzel a szóval: „Hagyjátok abba az allotriákat, urak! Te meg láss hozzá a falatozáshoz, bruder!”

A kapitány aztán kétfelé hasítá az elbűvölt malacfejet, úgyhogy az nem beszélhetett ki többé semmit.

– Kedves druszám! – súgá oda Tormássy László Ocskaynak. – Nem tetszik nekem ez az új szövetséges sehogy! Aki így tud a hasából beszélni és esküdni, aki ilyen szemfényvesztő módra tud elchangeírozni kést, villát, zászlót és hűséget, félek én annak a barátságától.

– Ügyelni fogok rá – monda Ocskay.

Félbeszakítá e tréfás jelenetet valami sajátszerű tempóra tartott dobverés künn a mezőn, amire legelőször is a nagyasszony figyelmezteté Ocskayt, hogy mi az.

– Magam is azt hallgatom – szólt Ocskay –, ez azt jelenti, hogy a haditörvényszék ül össze, rögtönítélni valami delikvens felett, aki a tábori regula ellen vétett.

– Jaj, csak ne végződjék halállal.

– Ez bizony mindennapi dolog.

– Tán csak nem lesz valami nagy eset?

– Majd kisül mindjárt a turpisság.

Ki is sült rövid időn. Az ordinánc jött jelenteni, hogy a veres huszároktól van itt egy küldöttség, a sentenciával.

– Előre tudtam – mondá Ocskay. – Ezek csinálnak a legtöbb kontrabantot, mintha ördögök szálltak volna beléjük.

Azzal átvette a haditörvényszék írott ítéletét.

– Mondom! Egy nap sem múlik el anélkül. Pedig milyen szigorú parancsot adtam ki, hogy senkitől egy tűt érőt el ne vegyenek. Egy közvitéz egy lévai asszonytól ellopott egy malacot.

– S ezért megbüntetik? Ez már nagyon helyes! – monda rá Tiszáné nagyasszony. – Biz a föld népét oltalmazni kell a katonaság ellen, mert nem mind ilyen gavallér az.

A kuruc tisztek erre a jelentésre mind felkeltek az asztaltól, s felkötötték a kardjaikat. Azután a vezérrel együtt mind kimentek a tornácra. Ott állt egy káplár meg két közvitéz a veres huszárok ezredéből. Lenn az udvaron pedig látható volt a delikvens, aki hajadonfővel, dolmányától megfosztva, hátrakötött kezekkel állt egy csapat muskétástól körülvéve. Fiatal, dacos képű legény volt. A napba nézett, s nem pislogott tőle a szeme.

Ocskay előkérte a tintatartóját és tollát az íródiákjától, s aláírta az ítéletet, aztán odaadta a hadbírónak felolvasás végett. Parasztnép, asszonyok, cselédség, mind hallhatták.

A delikvens fejére halál volt mondva.

Tiszáné nagyasszony nem akarta elhinni, hogy ez nem tréfa.

– Uramöcsém! Ezredes úr! No ugyebár, hogy ez csak ijesztgetés? Csak nem ölnek agyon egy embert egy malac miá! Egy magyar embert! Mikor úgyis kevesen vagyunk! Úgyis fogy a nemzetünk! Magunk is pusztítsuk? Kő üsse meg azt a malacot gazdástól együtt! Adok neki egy emsét kilenc malacával helyette. Csak nem teszik azt, hogy egy embert megpuskázzanak miatta?