részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Tim Marshall: The Power of Geography. Ten Maps That Reveal the Future of Our World
Elliott and Thompson Limited, London, 2021

Fordította Máté Frigyes
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Zsuppán András és dr. Both Előd (10. fejezet)

Az ausztrál himnusz részletét és a Shelley Hellászából vett idézetet N. Kiss Zsuzsa fordította.
Copyright © Tim Marshall, 2021
Hungarian translation © 2022 Máté Frigyes
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Térképek © JP Map Graphics Ltd
A térképek forrásai: Australian Bureau of Statistics; Geopolitical Futures; BBC/ NCHR; Encyclopedia Britannica; Geopolitical Futures/BAU DEGS; acleddata.com; US Army Acquisitions Support Centre; Wikipedia
Borítóterv © David Wardle

ISBN 978 963 355 831 7

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szalay Marianne
Szerkesztette Kelenhegyi Péter
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A Covid-generáció fiataljainak, akik kivették részüket a harcból.
Eljött a ti időtök!

Bevezető

„nem hallja a sólyom, mit mond a solymár;
széthull minden; már nem tart a közép;”

W. B. Yeats: A második eljövetel1

A Közel-Keleten farkasszemet néz egymással a Perzsa-öböl fodrozódó hullámai felett Irán – akár egy hatalmas erődítmény – és ősellensége, Szaúd-Arábia. A Csendes-óceán déli részén Ausztrália a jelenkor két szuperhatalma, az Egyesült Államok és Kína közé szorult. A Földközi-tengeren pedig Görögország és Törökország folytat versengést, amelynek gyökerei az ókorig nyúlnak vissza, de bármikor ma is erőszakot szülhet.

Isten hozott a 2020-as években! A hidegháború kora, amikor az Egyesült Államok és a Szovjetunió uralták az egész világot, lassan távoli emlékké halványul. A nagyhatalmi versengés új korszakába lépünk, amelyben számos szereplő – köztük több kisebb is – küzd egymással a rivaldafényért. A geopolitikai dráma ráadásul nem csak a Föld felszínén zajlik, hiszen némely országok követelésekkel lépnek fel a légkörön túl, a Holdon, sőt az űr még távolabbi régióiban is.

Nem meglepő, ha szorongást érzünk, amiért a generációk óta fennálló rend ideiglenesnek bizonyult. Előfordult azonban már, és a jövőben is lesz ehhez hasonló helyzet. Egy ideje a „multipoláris” világrend felé haladunk. A második világháborút követően új nemzetközi rend született: ebben a bipoláris korban az Egyesült Államok vezette kapitalista berendezkedés állt az egyik oldalon, a másikon pedig a szovjet-orosz birodalom és Kína által fenntartott kommunista rendszer. Ez a korszak nagyjából ötven-nyolcvan évig tartott, attól függően, hogy hol húzzuk meg a határait. Az 1990-es években elérkezett az egyes elemzők által „unipolárisnak” nevezett évtized: az amerikai hatalomnak gyakorlatilag nem volt kihívója. Egyértelműen látszik azonban, hogy újfent olyan állapot felé tartunk, amely amúgy az emberiség történelme során általában a megszokott rend volt: a többszörös hatalmi versengés kora felé.

Nehéz meghatározni, pontosan mikor indultunk el erre: nem lehet egyetlen történést beazonosítani, amely szikraként indította volna el a változást. Életünkben vannak azonban pillanatok, amikor észreveszünk egy jelenséget, és egyszer csak érthetőbbé válik a nemzetközi politika zavaros világa. Jómagam ilyen emlékként gondolok vissza egy párás nyári estére 1999-ben Koszovó romos fővárosában, Pristinában. Jugoszlávia 1991-ben bekövetkezett szétesése éveken át tartó háborúhoz és vérontáshoz vezetett. A NATO bombázói elűzték a szerbeket Koszovóból, a szövetség szárazföldi csapatai pedig délről készültek behatolni a tartományba. A szóban forgó nap folyamán hallottuk a szóbeszédet, hogy útnak indult Boszniából egy orosz hadoszlop, amely azt volt hivatott biztosítani, hogy Oroszország megőrizhesse hagyományos befolyását Szerbia ügyeiben.

Az orosz medve már egy évtizede kiesett a játékból, elszegényedett, bizonytalanná lett, és régi önmagának puszta árnyékává vált. Tehetetlenül szemlélte, ahogy a NATO egyre közelebb kerül nyugati határaihoz, amint a korábban leigázott országok népei egymás után a NATO- és/vagy az EU-csatlakozás mellett elkötelezett kormányokat választanak maguknak. Oroszország befolyása Latin-Amerikában és a Közel-Keleten is visszaszorult. 1999-re Moszkva meghozta döntését a nyugati hatalmakkal kapcsolatban: eddig és ne tovább. Koszovó volt a vörös vonal. Jelcin elnök elrendelte az orosz hadoszlop beavatkozását (bár egyesek szerint a feltörekvő keményvonalas nacionalista Vlagyimir Putyinnak is volt köze a döntéshez).

Pristinában voltam, amikor kora hajnalban átrobogott a főutcán az oroszok páncélozott konvoja, útban a város peremén található repülőtér felé. Állítólag Clinton elnök – a NATO csapatai előtt – az én tudósításomból értesült először a bevonulásukról. Gyanítom, hogy „Az oroszok bejöttek a városba, és ezzel visszatértek a világ színpadára” című cikkem nem volt éppen Pulitzer-várományos tudósítás, de mint az események első vázlata, rendben volt. Az oroszok nyilvánvalóvá tették, hogy szerepet követelnek maguknak az év legfontosabb történésében, és szembefordulnak a történelem számukra addig kedvezőtlenül alakuló sodrával. Az 1990-es évek végén az Egyesült Államoknak látszólag nem volt riválisa, és úgy tűnt, a Nyugat lesz a globális versengés győztese. Megkezdődött az ellenszegülés. És bár Oroszország nem volt már az a félelmetes hatalom, mint egykoron – egy lett a sok közül –, az oroszok elhatározták, hogy mindenhol, ahol lehet, kiállnak az érdekeikért. Ezt később Grúziában, Ukrajnában, Szíriában és máshol is bizonyították.

Négy évvel később az iraki Kerbelában voltam, a síita iszlám egyik legszentebb helyén. Szaddám Huszein uralmát megdöntötte az amerikaiak és britek vezette koalíció, de már elindult a felkelés. A szunnita Szaddám alatt a síita vallásgyakorlás számos elemét betiltották, többek között a rituális önostorozást. Egy forró nyári napon szemtanúja voltam, ahogy több mint egymillió síita özönlötte el Kerbelát az ország minden tájáról. A férfiak közül sokan hátukat ostorozták, és sebeket ejtettek a homlokukon. Vérük idővel egész testüket beborította, az utca porát pedig vörösre festette. Tudtam, hogy keletre, a határ másik oldalán, a legnagyobb síita hatalomnak számító Irán minden trükköt be fog vetni, hogy Irakban síita többségű kormány kerüljön hatalomra. Teherán így akarta saját hatalmát minden korábbinál erőteljesebben kiterjeszteni nyugat felé, hidat képezve a szövetséges Szíria és Libanon irányába. A földrajz és a politika ezt szinte elkerülhetetlenné tette. Azon a bizonyos napon valami ilyesmi járt a fejemben: „Mindez vallási jelenségnek tűnik, de közben politikai is, és ennek a szenvedélynek a hullámai a Földközi-tengert is elérik majd.” A politikai egyensúly megváltozott, és Irán egyre messzebbre nyúló hatalma kihívást jelent majd a térségben az amerikai dominancia számára. Kerbela hátteret adott a kép felrajzolásához, amin sajnos egyetlen szín dominált: a vérvörös.

Két olyan meghatározó mozzanat volt ez tehát, amely hozzájárult a mai komplikált helyzet kialakulásához: számtalan erő feszül egymásnak, és néha ütköznek is annak részeként, amit régebben „nagy játszmának” neveztek. Mindkét esemény bepillantást engedett a jövőbe. A helyzet a 2010-es években, az egyiptomi, líbiai és szíriai történések nyomán egyre világosabb lett. Egyiptomban Mubarak elnököt forradalomnak álcázott katonai puccsal távolították el a hatalomból. Líbiában Kadhafi ezredest megbuktatták és meggyilkolták. Szíriában Aszad elnök élete épp csak egy hajszálon függött, mígnem az oroszok és az irániak a megmentésére siettek. Az Egyesült Államok mindhárom esetben jelezte, hogy nem fogja megmenteni azokat a diktátorokat, akikkel évtizedeken át jól-rosszul, de együttműködött. Obama elnöksége alatt Amerika lassan visszavonult a nemzetközi színtérről, ez a tendencia a Trump-adminisztráció négy évében is folytatódott. Mindeközben más országok – India, Kína, Brazília – új világhatalmakként léptek elő; gyorsan bővülő gazdaságuk mellett globális befolyásuk kiterjesztésére is törekszenek.

Sokaknak nincs ínyére, hogy a második világháború utáni korban az Egyesült Államok töltötte be a „világ rendőrének” szerepét. Érvelhetünk természetesen Amerika beavatkozásainak pozitívumai vagy negatívumai mellett. Ám bármit gondoljunk is: ha nincs rendőr, a rendet önjelölt csoportok próbálják meg majd fenntartani a saját környékükön. Ha pedig ezek a csoportok egymással is versengenek, az instabilitás veszélye fokozódik.

Birodalmak emelkednek fel és érnek véget. Szövetségek köttetnek, majd esnek szét. A napóleoni háborúk utáni rend mintegy hatvan évig maradt érvényben Európában, az ezerévesnek hirdetett Harmadik Birodalom pedig bő egy évtizedet ért meg. Lehetetlen megmondani, hogy a következő évek során pontosan merre billen a hatalmi egyensúly. Kétségtelen, hogy léteznek olyan gazdasági és geopolitikai óriások, amelyek döntő befolyással lesznek a világ ügyeire: ilyen természetesen az Egyesült Államok és Kína, de Oroszország is, vagy az európai nemzetek tömörülése, az Európai Unió, valamint gyorsan növekvő gazdasági súlya okán India. Persze a kisebb országok is számítanak. A geopolitika a szövetségekről szól, és mivel a világrend változóban van, a nagyhatalmak számára különösen fontos, hogy maguk mellé állítsák a kisebb regionális hatalmakat, ahogyan ez fordítva is igaz. Ezeknek az országoknak – például Törökországnak, Szaúd-Arábiának és az Egyesült Királyságnak – a képlékeny helyzet lehetőséget kínál arra, hogy jövőbeli stratégiai és hatalmi pozícióikat kedvezőbbé tegyék. Most még forog a kaleidoszkóp, darabkái nem állapodtak meg.

A földrajz fogságában címmel 2015-ben megjelent könyvemben azt próbáltam bemutatni, miként befolyásolja a földrajz a világpolitikát és hogyan formálja az egyes nemzetek és vezetőik döntéseit. Írtam Oroszország, Kína, az Egyesült Államok, Európa, a Közel-Kelet, Afrika, India és Pakisztán, Japán és Korea, Latin-Amerika, valamint az Északi-sarkvidék geopolitikájáról. A globális áttekintés érdekében a legfontosabb szereplőkre, a nagy geopolitikai tömbökre vagy régiókra koncentráltam. Ez azonban messze nem a teljes történet. Bár továbbra is az Egyesült Államok az egyetlen ország, amely egyszerre két óceánon képes komoly haditengerészeti jelenlétre, és bár a Himalája hegylánca továbbra is elválasztja egymástól Indiát és Kínát, Oroszország pedig ugyanúgy sebezhető a nyugati síkságai felől, mint régen, közben folyamatosan új geopolitikai realitások keletkeznek, ráadásul további figyelemre méltó szereplők is befolyásolhatják jövőnket.

Ahogyan A földrajz fogságában, úgy A földrajz hatalma is a hegyekből, folyókból, tengerekből és a betonból indul ki a geopolitikai realitások megértéséhez. A földrajz kulcsfontosságú: behatárolja, mit tehet, és mit nem az emberiség. Persze a politikusok is fontosak, de a földrajz fontosabb. Az emberek döntései – most és a jövőben is – sosem függetlenek a fizikai kontextustól. Minden ország történetének kiindulópontja a szomszédokhoz, a hajózási útvonalakhoz és a természeti erőforrásokhoz viszonyított elhelyezkedése. Aki az Atlanti-óceán peremén egy szélfútta szigeten él, meglovagolhatja a szelet és a hullámokat. Aki olyan helyre született, ahol az év 365 napján tűz a nap, napelemek telepítésén gondolkodhat. Aki kobaltlelőhelyek környékén él, jól járhat, de nagyon rosszul is.

Sokan idegenkednek ettől a megközelítéstől, mert determinisztikusnak tartják. „Lapos világról” beszélnek, amelyben a pénzügyi tranzakciók és a kibertérben zajló kommunikáció felszámolta a távolságot, a fizikai táj pedig elveszítette jelentőségét. Ezt a világot azonban az emberek csupán apró töredéke lakja, akik valóban képesek videókonferenciákon keresztül értekezni egymással, hogy máskor aztán hegyek és tengerek felett átrepülve személyesen is találkozzanak. Ám a Föld nyolcmilliárd lakójának többsége nem így él. Az egyiptomi parasztok vízellátása még mindig Etiópiától függ. Az Athéntól északra magasodó hegyek ma is akadályozzák az Európával folytatott kereskedelmet. A földrajz nem egyenlő a sorssal – hiszen az ember beleszólhat az események alakulásába –, de igenis számít.

Több tényező is szerepet játszik ennek a bizonytalansággal és megosztottsággal teli – új korszak felé vezető – évtizednek az alakulásában. A globalizáció, a globalizációellenesség, a Covid, a technológia és az éghajlatváltozás mind lényeges tényező, és szerephez jut ebben a könyvben. A földrajz hatalma néhány olyan 21. századi eseményt és konfliktust mutat be, amelyeknek messzire nyúló hatásuk lehet a többpólusú világban.

Irán például a Közel-Kelet jövőjét alakítja. Pária állam, nukleáris törekvésekkel, amelynek létérdeke, hogy – Bagdadon, Damaszkuszon és Bejrúton keresztül – megmaradjon a síita „folyosó” a Földközi-tenger felé. Riválisa a térségben az olajra és homokra épült Szaúd-Arábia, amely mindig szövetségesként tekintett az Egyesült Államokra. Ám ahogy csökken az olaj iránti kereslet, az Egyesült Államok pedig az energiafüggetlenség felé halad, érdeklődése a Közel-Kelet iránt lanyhulni fog.

Máshol nem az olaj, hanem a víz okoz zavarokat. Etiópia – mint „Afrika víztornya” – rendkívüli előnyökkel rendelkezik szomszédjaihoz, különösen Egyiptomhoz képest. Itt robbanhat ki századunk egyik legfontosabb „vízháborúja”, az ország sorsának alakulása ugyanakkor rávilágít a technológia jelentőségére is, hiszen Etiópia a vízenergia hasznosítását saját javára fordíthatja.

Afrika sok részén viszont ez a lehetőség fel sem merülhet, többek között a Szahara déli peremén húzódó Száhel-övezetben sem. A hatalmas félsivatagos zóna régóta háborús térség: ősi földrajzi és kulturális törésvonalak mentén fekszik, és napjainkban területének jelentős részén az al-Káida és az Iszlám Állam uralkodik. Sokan menekülnek innen, többek közt észak felé, Európába. Már most is óriási humanitárius katasztrófa zajlik, és a helyzet tovább romolhat.

Európa kapujaként Görögország az első államok egyike, amely megérzi a migráció új hullámainak hatásait. Már csak földrajzi adottságai miatt is a következő évek egyik geopolitikai lobbanáspontjának közepén helyezkedik el: a Földközi-tenger keleti részén nemrég felfedezett földgázmezők miatt az EU-tag Görögország konfliktusba sodródhat az egyre agresszívabb Törökországgal. Törökország pedig – miközben izmait mutogatja a Földközi-tenger keleti részén – ennél is merészebb ambíciókat dédelget. „Neooszmán” törekvései birodalmi múltjából és az ország – Kelet és Nyugat között hidat képező – fekvéséből fakadnak, céljuk pedig, hogy Törökország elsőrangú globális hatalommá váljon.

Nagy-Britannia szintén birodalmát vesztett ország. Az észak-európai síkság nyugati szélén túl elhelyezkedő hűvös levegőjű szigetcsoport még mindig nem találta meg új szerepét. A Brexitet követően talán úgy tűnik, közepes európai hatalomként politikai és gazdasági kapcsolatokat igyekszik kiépíteni világszerte. Csakhogy a külsők mellett belső kihívásokkal is küzd, többek között Skócia függetlenedésének lehetőségével.

Délen Spanyolországot – Európa egyik régi nagy nemzetét – ugyancsak a regionális nacionalizmus okozta széthullás fenyegeti. Az EU nem nyújthat támogatást a katalánok függetlenségi küzdelméhez – ha azonban magára hagyna egy újonnan létrejött államot, Oroszország és Kína előtt nyitna kiskaput európai befolyásuk kiterjesztésére. Spanyolország megingása rámutat, hogy a 21. században milyen törékenyek egyes nemzetállamok és szupranacionális szövetségek.

Napjaink egyik legizgalmasabb fejleménye, hogy geopolitikai hatalmi küzdelmeink elszakadnak a földi kötelékektől, és a világűrbe is kivetülnek. De kié is a világűr? És ki döntheti ezt el? Valójában sosem lesz olyan, hogy „végső határ”, de ez igen közel áll hozzá, márpedig a határok általában vad, törvények nélküli vidékek. Bizonyos magasság felett nem létezik szuverén terület: ha úgy döntök, hogy egy másik ország fölé kívánom irányítani lézerekkel felszerelt műholdamat, milyen törvény alapján mondhatná bárki, hogy ezt nem tehetem meg? Több ország küzd az elsőségért a világűrben, és magánvállalkozások is beszállnak a versenybe, ezzel pedig kezdetét veheti egy veszélyes, csúcstechnológiákat felvonultató fegyverkezési verseny. Kivéve, ha képesek vagyunk tanulni a múlt hibáiból, és elfogadjuk a nemzetközi együttműködés számtalan előnyét.

Ereszkedjünk le inkább a Földre, és elsőként vegyünk szemügyre egy olyan helyszínt, amely évszázadokon át teljesen elszigetelt és ismeretlen volt, manapság viszont – félúton Kína és az Egyesült Államok között – az egész indiai–csendes-óceáni térség sorsát befolyásolhatja: a szigetkontinenst, Ausztráliát.

Első fejezet Ausztrália

Keményen játssz, mindvégig! Tipord őket a porba!

Don Bradman krikettjátékos

Ausztráliát régen a semmi közepének tartották, majd „nagyon nagy” lett „valahol”, ma pedig rivaldafényben áll. Hogyan történt mindez?

Az ország „odalent délen” sziget ugyan, de egyetlen másikhoz sem hasonlítható. Hatalmas – olyan óriási, hogy önálló kontinenst alkot, amely buja szubtrópusi esőerdőket, perzselő sivatagokat, dombos szavannákat és hólepte hegyeket egyaránt magában foglal. Ha Brisbane-ből Perth felé autózva átszeljük az országot, hasonló távot teszünk meg, mintha Londonból Bejrútig vezetnénk, áthaladva Franciaországon, Belgiumon, Németországon, Ausztrián, Magyarországon, Szerbián, Bulgárián, Törökországon és Szírián.

Ami a „semmi közepén” meghatározást illeti: nos, ha Brisbane-ből északkelet felé irányítjuk tekintetünket a Csendes-óceán felett, 11 500 kilométerre van az Egyesült Államok, kelet felé pedig 13 000 kilométer választ el Dél-Amerikától. Perth az Indiai-óceánon át Afrikától 8000 kilométerre van. Még a „szomszédos” Új-Zéland is 2000 kilométerre fekszik Ausztráliától, délkeleti irányban, az Antarktisz pedig onnan még további 5000 kilométer, vízen át. Ausztrália valódi helyzetét – geopolitikai értelemben – csak észak felé tekintve mérhetjük fel. Adott ugyanis egy területét tekintve óriási, nyugati orientációjú, fejlett demokrácia, felette pedig a világ gazdaságilag és katonailag legnagyobb hatalmú diktatúrája, Kína terül el. Mindent összevetve egy ország-kontinenst látunk a 21. század gazdasági motorjának számító indiai–csendes-óceáni térség kellős közepén.

A történet akkor kezdődött, amikor a britek elhatározták, hogy deportálják elítélt bűnözőiket: minél messzebbre akarták őket küldeni, hogy a továbbiakban ne legyen gond velük. Keresve sem találhattak volna jobb helyet, mint a világ túlsó fele, ahonnan senki sem térhet haza. Ide zárták őket, és eldobták a kulcsot. Idővel azonban, ahogyan a távoli világ átalakult, a földrajz börtönrácsai szétpattantak, és Ausztrália a globális politika színpadán találta magát. Idáig azonban hosszú, sőt pokolian kemény út vezetett.

Jóllehet a fejezet élén szereplő idézetben Don Bradman egy Anglia elleni krikettmérkőzésre utalt, szavai az ország földrajza által formált ausztrál psziché lényegét érzékeltetik. Közhelynek tűnhet, hogy az ausztrálok rettenthetetlenek, gyakorlatiasak, szeretik az egyenlőséget, vagy hogy sosem beszélnek mellé – de mindez nem a fantázia szüleménye. Jellemvonásaikat a hatalmas, perzselően forró ország formálta, egy olyan vidék, amelynek nagy része lakhatatlan, mégis virágzó, korszerű társadalom alakult ki rajta. Az egykoron szinte monokulturális ország mára a világ egyik leginkább multikulturális nemzetévé vált.

Ha napjainkban Ausztrália végigméri szomszédjait, azon kell töprengenie, milyen szerepet töltsön be, és kivel foghat össze.

A kül- és védelmi politikát illetően az egyes országok számára a kiindulópontot nem vágyaik, hanem képességeik jelentik, amelyeknek sok esetben a földrajz szab korlátokat. Ausztrália számára mérete és elhelyezkedése egyszerre jelent előnyt és hátrányt: megvédi ugyan a megszállástól, de a múltban visszafogta politikai fejlődését. Rászorul a távolsági kereskedelemre, ehhez pedig szükség van erős haditengerészetre, amely biztosítja a hajózási útvonalak szabadságát. A távolság egyúttal elszigeteli Ausztráliát legfontosabb szövetségeseitől.

Az ország csupán mintegy 35 millió évvel ezelőtt alakult szigetté, miután levált az Antarktiszról, és észak felé kezdett sodródni. Jelenleg Indonézia felé csúszik, de egyik ország lakóinak sem kell különösebben aggódniuk, mivel évente összesen hét centimétert tesz meg, így több száz millió évük van felkészülni az összeütközésre.

Hét és fél millió négyzetkilométeres területével Ausztrália a világ hatodik legnagyobb országa. Államszövetség, amely nagyobbrészt hat államból áll. Nyugat-Ausztrália a legnagyobb, a kontinens harmadát teszi ki, vagyis nagyobb, mint Nyugat-Európa valamennyi országa együttvéve. Őt követi méret szerinti sorrendben Queensland, Dél-Ausztrália, Új-Dél-Wales, Victoria és Tasmania. Két nagyobb terület tartozik az országhoz – az Északi terület és az Ausztráliai fővárosi terület –, valamint számtalan tengerentúli terület, többek között a Kókusz-szigetek és a Karácsony-sziget.

Az élet Ausztráliában sok kihívással jár. Kezdjük ott, hogy a szigetté válás és az első emberek (körülbelül 60 ezer évvel ezelőtti) megjelenése között bőven volt idő, hogy kifejlődjön Ausztrália páratlan faunája. A számtalan harapós, szúrós, csípős vagy mérges állatfajt elnézve kész csoda, hogy megérkezése után 30 ezer évvel az ember benépesítette az egész földrészt.

Az állatvilágnál is nehezebb kikerülni a föld és az éghajlat sajátosságait. Az ország nagy része hatalmas kiterjedésű, száraz síkvidékből áll, és csupán a terület 6%-a fekszik 600 méter magasság felett. A sivatagokkal, trópusi erdőkkel és havas hegycsúcsokkal tagolt földrész éghajlatát és topográfiáját szélsőséges változatosság jellemzi. Legnagyobb részét – Ausztrália mintegy 70%-át – a javarészt lakhatatlan outback („isten háta mögötti vidék”) teszi ki. Az ország belsejének végeérhetetlen síkságain és sivatagi területein a hőmérséklet nyáron gyakran eléri a 38 °C-ot, vizet nem nagyon találni. A távolságok hatalmasak, és senki nincs a közelben, hogy megmentsen, ha bajba kerülünk.

1848-ban az egyik első próbálkozás, hogy keletről nyugatra átszeljék a teljes kontinenst, kudarcot vallott. Az expedíciót vezető Ludwig Leichhardt és csapata Brisbane-ből indultak Perth felé, ám egy idő után valamennyien – hét férfi, köztük két őslakos vezető, ötven ökör, húsz öszvér, hét ló és egy rakás felszerelés – egyszerűen eltűntek. Az outback sok titkot őriz, közöttük Leichhardték sorsáét is. Nyomaikat még ma is keresik.

Az évezredek során a földrajz diktálta, hogy az ember hol tud megélni a kontinensen. Míg az őslakosok rituális felnőtté válásának („walkabout”) helyszíne az outback volt, az európai telepesek nem szívesen távolodtak el a tengerparttól, és jelenleg is itt tömörül a lakosság java része. A keleti part közepén elhelyezkedő Brisbane-től indul egy félhold formájú, benépesített övezet: végighalad a part mentén, magában foglalva Sydney-t, Canberrát és Melbourne-t, egészen a déli parton található Adelaide-ig. Nyugat felé a félhold mentén végig elő- és peremvárosok sorakoznak: ezek az ország belseje felé körülbelül 320 kilométeres távolságig nyúlnak be, majd a hegyeken túl apránként elfogynak a lakott területek, és néptelen vidék kezdődik. Nyugaton a part mentén helyezkedik el Perth, egészen fönt, északon pedig Darwin, esetükben is igaz azonban, hogy a lakosság a part menti területeken tömörül. Nem valószínű, hogy ez valaha is megváltozna.

Egy évszázaddal ezelőtt Griffith Taylor, a földrajztudományok meghonosítója a Sydney-i Egyetemen komoly felháborodást váltott ki, amikor azt állította, hogy az ország topográfiája miatt Ausztrália népessége 2000-ben sem fogja nagyon meghaladni a 20 millió főt. Volt bátorsága kijelenteni, hogy az ausztrál sivatag letelepedés szempontjából „szinte haszontalan”. Véleményét sokan hazafiatlanságnak minősítették: „Jeremiás!” – hördült fel a sajtó. „Környezeti determinizmus!” – mérgelődtek a politikusok, akik az amerikaiakhoz hasonlóan egy „a tengertől a fényes tengerig” típusú, a folyamatos terjeszkedésről szóló narratívát hirdettek. Taylornek lett igaza, a többiek bizony tévedtek. Száz év elteltével is mindössze 26 millió fő Ausztrália népessége. Még ma is igaz, hogy megtehetjük a Sydney és Darwin vagy Perth közötti 3200 kilométeres távolságot repülővel úgy, hogy egyetlen települést sem látunk magunk alatt. A lakosság közel 50%-a a három nagyváros valamelyikében él: Sydney-ben, Melbourne-ben és Brisbane-ben. Nem véletlenül: itt található ugyanis a Murray és a Darling folyók medencéje.

Az ausztrál outback nagy része lakhatatlan. Az ausztrál népesség főleg az ország délkeleti részén, a part mentén él

Jegyzetek

1 Ferencz Győző fordítása

Tartalom

Bevezető

Első fejezet: Ausztrália

Második fejezet: Irán

Harmadik fejezet: Szaúd-Arábia

Negyedik fejezet: Nagy-Britannia

Ötödik fejezet: Görögország

Hatodik fejezet: Törökország

Hetedik fejezet: A Száhel-övezet

Nyolcadik fejezet: Etiópia

Kilencedik fejezet: Spanyolország

Tizedik fejezet: A világűr

Bibliográfia

Köszönet

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0