részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Anna Lembke: Dopamine Nation: Finding Balance in the Age of Indulgence
This edition published by arrangement with Dutton, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Fordította Bujdosó István

Copyright © 2021 by Anna Lembke
Hungarian translation © 2022, 2025 Bujdosó István
Magyar kiadás © 2022, 2025 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Müller Péter

ISBN 978 963 604 662 0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Donáth Mirjam
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Marynek, Jamesnek Elizabethnek,
Peternek és a kis Lucasnak

Tartalom

Bevezetés: A probléma

I. rész: Az élvezet hajszolása

1. fejezet Maszturbálógépek

2. fejezet Menekülés a fájdalom elől

3. fejezet Az élvezet-fájdalom mérleg

II. rész: Önmegtartóztatás

4. fejezet Dopaminböjt

5. fejezet Tér, idő és jelentés

6. fejezet Felborult egyensúly

III. rész: A fájdalom nyomában

7. fejezet A mérleg fájdalomoldalán

8. fejezet Radikális őszinteség

9. fejezet Proszociális szégyen

Konklúzió: Leckék az egyensúlyról

A szerző megjegyzése

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Bevezetés A probléma

„Érezd jól magad, élvezd az életet! Minden pénzünket arra költjük, hogy élvezzük az életet.”

– Levon Helm

Ez a könyv az élvezetről szól. És a fájdalomról. De leginkább az élvezet és a fájdalom közötti szoros kapcsolatról, illetve arról, hogy mennyire fontos megérteni ezt a kapcsolatot ahhoz, hogy normális életet élhessünk.

Miért?

Mert a világot megváltoztattuk. Nem szenvedünk már hiányt semmiben. A bőség korszaka köszöntött ránk: van gyógyszer, étel, hírözön, szerencsejáték, bevásárlóközpont, videójáték, SMS, online szex, Facebook, Instagram, YouTube, Twitter… És folytathatnám az egyre változatosabb és egyre nagyobb élvezettel kecsegtető mindennapi ingerek elképesztően hosszú sorát. Az okostelefon modern korunk injekciós tűje, amely a digitális dopamint éjjel-nappal szállítja az online generáció idegpályáira. Ha még nem találtad volna meg a számodra megfelelő drogot, egy honlap pillanatok alatt a „segítségedre lesz”.

A tudósok a dopamint tekintik annak az egyetemes valutának, amellyel kiválóan értékelhető, hogy egy bizonyos élmény mennyire addiktív, azaz milyen eséllyel okoz függőséget. Minél több dopamin termelődik az agy jutalmazásért felelős idegpályáin, annál addiktívabb az élmény.

A dopamin felfedezése mellett a múlt század egyik legnagyobb idegtudományi áttörése, hogy megtudtuk, az agy az élvezetet és a fájdalmat ugyanazon a területen dolgozza fel. Mi több, az élvezet és a fájdalom egymás ellensúlyaként működnek.

Mindannyian ismerjük az érzést, amikor olyan nagyon vágyunk még egy kis csokira, vagy amikor azt kívánjuk, hogy egy könyv, film vagy játék bárcsak soha ne érne véget. Ez az a pillanat, amikor az agyban az élvezet átbillen a fájdalomoldalra.

Ezzel a könyvvel az a célom, hogy bemutassam, miként alakul ki a jutalomérzet, annak reményével, hogy így talán sikerül egészségesebb egyensúlyt tartanunk az élvezet és a fájdalom között. Persze ehhez a neurológia eredményeinél több kell. Szükségünk van valódi emberi élményekre is. És ki mutathatná be hitelesebben számunkra, hogy miként lehet felhagyni a kényszeres túlfogyasztással, mint azok, akik a leginkább ki vannak téve ennek a veszélynek: a szenvedélybetegek.

Ebben a könyvben azoknak a pácienseimnek a történetét mutatom be, akik függőkké váltak, de megtalálták a kiutat. Azért járultak hozzá történeteik közléséhez, hogy a tisztelt olvasó is okulhasson belőlük, ahogy annak idején én is tettem. Talán némelyik eset megdöbbentő lesz, pedig csak extrém példák arra, hogy mire vagyunk képesek. Ahogy Kent Dunnington filozófus és teológus fogalmazott: „A súlyosan függő emberek között találjuk korunk ama prófétáit, akikre halálunk pillanatáig rá sem merünk nézni, mert szembesítenek azzal, milyenek is vagyunk valójában.”1

Legyen szó nassolásról vagy shoppingolásról, kukkolásról vagy elektromos cigiről, posztolásról vagy görgetésről, mindannyian szívesen letennénk dolgokat, vagy legalábbis szeretnénk úgy korlátozni őket, hogy ne kelljen miattuk bűntudatot éreznünk. E könyv gyakorlati tanácsokkal is igyekszik segíteni az olvasót a kényszeres túlfogyasztás elleni harcban, miközben életünk minden terén a fogyasztás motivál minket.

Az egyensúly lényege abban rejlik, hogy ötvözni tudjuk-e a vágyról szerzett tudást a felgyógyultak bölcsességével.

I. rész

Az élvezet hajszolása

1. fejezet Maszturbálógépek

Jacob a váróban üldögélt. Hogy mi volt az első benyomásom? Kedves. A hatvanas évei elején járt, középsúlyú, lányos arcú, de jóképű… Szépen öregszik. A Szilícium-völgy szokásos öltözékét viselte: lezser ing, khakiszínű nadrág. Külsőre teljesen átlagos, senki nem gondolná róla, hogy titkokat rejteget.

Ahogy mögöttem lépdelt a folyosók rövid labirintusán, idegessége szinte a hátamba fúródott. Saját, kezdőként átélt szorongásaim jutottak eszembe, amikor hátrakísértem a pácienseimet a rendelőmbe. Nem megyek túl gyorsan? Riszálom a csípőmet? Hogy festhet a fenekem?

Istenem, de régen volt! Bevallom, ma már viharedzett változata vagyok egykori önmagamnak, sztoikusabb lettem, talán közömbösebb is. Vajon nem akkor voltam jobb orvos, amikor még kevesebbet tudtam, de többet éreztem?

Megérkeztünk a rendelőmbe, becsuktam magunk mögött az ajtót. Rámutattam a két teljesen egyforma, egymástól hatvan centire elhelyezett, zöld párnás terápiás karosszékre. Leült. Én is leültem. Jacob szeme körbejárt a a szobán.

Az irodám 15 négyzetméter, két ablakkal, benne íróasztal, azon számítógép, egy kisszekrény a tetején könyvekkel, és egy dohányzóasztal a két karosszék között. Az íróasztal, a szekrény és a dohányzóasztal ugyanabból a vörösesbarna fából készült. Az íróasztalt a volt főnököm hagyta rám. Középen van rajta egy repedés belül, amiről csak én tudok, senki más. Akár lehetne az itt végzett munkám metaforája is.

Az íróasztalon tíz dosszié sorakozik tökéletes rendben. Mint egy tangóharmonika. Azt mondják, a jól szervezett hatékonyság látszatát kelti.

A falon a tapéta mintája kissé kaotikus. A szakképesítésemet igazoló oklevelek legtöbbje nincs bekeretezve. Ahhoz már lusta voltam. Van még a falon egy rajzolt macska kép, amit a kerete miatt kukáztam ki a szomszédom szemeteséből, de a macska miatt tartottam meg. Van még egy faliszőnyeg pagodákban és pagodák körül futkározó gyerekekről, emlék abból az időből, amikor huszonévesen Kínában tanítottam angolt. A tapétán kávéfolt, amit csak az lát rajta, aki tudja, mit kell keresnie, mint egy Rorschach-teszten.

Válogatott apróságok vannak még kirakva, főleg ajándékok páciensektől és diákoktól. Könyvek, versek, esszék, kézműves munkák, képeslapok, karácsonyi üdvözlőlapok, levelek, rajzok.

Az egyik páciensemtől, egy tehetséges zenésztől, egy fényképet kaptam a Golden Gate hídról, rajta pedig saját kézzel írott kottája. Amikor ezt készítette, már nem akarta megölni magát, a kép valahogy mégis gyászos hangulatú, minden szürke és fekete rajta. Egy másik páciensem, gyönyörű fiatal hölgy, akit a ráncai zavartak, amelyeket rajta kívül senki sem látott, s amelyeket a Botox sem tudott eltüntetni, egy agyagkancsót adott nekem, akkorát, hogy tíz embert is könnyedén kiszolgálhatok vele.

A számítógépemtől balra Albrecht Dürer Melankólia 1. című metszetének reprója látható. A grafikán a melankóliát egy padon görnyedten ülő nő személyesíti meg, akit elhagyott iparos- és időmérő tárgyak vesznek körül: körző, mérleg, homokóra, kalapács. Éhes kutyája, akinek beesett oldalából kilátszanak a bordái, hiába várja türelmesen, hogy a hölgy végre megmozduljon.

A számítógép másik oldalán két kezét az ég felé nyújtó tízcentis agyagangyal. A lába alatt az agyagba egyetlen szó van bevésve: Bátorság. Egy kollégámtól kaptam ajándékba, amikor kiürítette az irodáját. Egy megmaradt angyal. Nekem jó lesz.

Hálás vagyok ezért a szobáért. Itt kiléphetek az időből, itt mindig a titkok és az álmok uralkodnak. Ugyanakkor ezt a helyet átjárja a bánat és a hiány is. Miután a páciensekkel befejezem a munkát, a szakmai előírások tiltják, hogy én keressem őket.

Bármilyen elmélyült is a kapcsolatom velük ebben a szobában, az ajtón túl nem ismerjük egymást. Ha a boltban meglátom valamelyiküket, még köszönni se nagyon akarok, nehogy lehulljon a lepel és kiderüljön, hogy ugyanolyan ember vagyok, mint ő, a magam kis szükségleteivel. Én is szoktam vásárolni? Enni? Dehogy!

Emlékszem, amikor sok-sok évvel ezelőtt, rezidens koromban, először láttam meg a szupervizoromat az irodán kívül. Egy üzletből lépett ki, hosszú esőkabátban, a fején Indana Jones-os kalap. Mintha egy J. Peterman katalógusból lépett volna elő. Kiábrándító élmény volt.

Rengeteg intim titkot osztottam meg vele az életemből, és úgy adott tanácsot, mintha a páciense lettem volna. Soha nem gondoltam volna róla, hogy kalapot visel. Számomra ez azt sugallta, hogy fontos neki a külső, ami homlokegyenest szembement azzal az idealizált képpel, melyet magamban alkottam róla. De leginkább tudatosította bennem, hogy milyen kényelmetlen lehet egy páciensnek, amikor meglát az irodán kívül, „civilben”.

Jacobhoz fordultam:

– Miben lehetek a segítségére?

Persze vannak más kezdőmondataim is, mint a „Mesélje el, miért jött el hozzám?”, vagy a „Mi szél hozta erre?”, sőt néha azt mondom, hogy „Kezdje csak az elején, bárhol is gondolja!”

Jacob rám nézett.

– Azt reméltem – erős kelet-európai akcentussal beszélt –, hogy férfival fogok beszélni.

Egyből tudtam, hogy a szexről lesz szó.

– Miért? – adtam az értetlent.

– Mert női füllel kényelmetlen lehet a problémáimat hallgatnia.

– Megnyugtathatom, én már szinte mindent hallottam, amit hallani lehet.

– Hát, tudja – bökte ki végül félszegen – szexmániás vagyok.

Bólintottam, és elhelyezkedtem a székemben.

– Folytassa…

Minden páciens kibontásra váró csomag, egy új regény, felderítetlen vidék. Egyikük egyszer elmesélte, milyen érzés sziklát mászni: amikor mászik, semmi más nem létezik a számára, csak a végtelen sziklafal, no meg a véges döntések sorozata, hogy mibe kapaszkodjon, illetve hol támassza meg a lábát. A pszichoterápia hasonlít a sziklamászásra. Elmerülök a történetekben, a történetek hallgatásában és újrahallgatásában, minden más megszűnik létezni számomra.

Számtalan formáját ismertem már meg az emberi szenvedésnek, Jacob története mégis megdöbbentett. Az zavart benne leginkább, amit a mai világról mondott, amit a gyerekeinkre hagyunk majd.

Jacob rögtön egy gyermekkori emlékkel indított. Bele a közepébe. Freud imádta volna:

– Két- vagy hároméves koromban maszturbáltam először – mondta. Az emlék élénken élt benne. Láttam az arcán.

– A Holdon voltam – folytatta –, de igazából nem a Hold volt. És volt ott valaki, valami istenszerűség… és számomra ismeretlen, szexuális élmény ért.

A Holdról úgy gondoltam, hogy a végtelenséget szimbolizálja, egyszerre jelenti a „seholt” és a „mindenholt”. De miféle Istenről beszél? Nem lehet, hogy mindannyian valami olyasmire vágyunk, ami túlmutat rajtunk?

Az iskolában Jacob álmodozó kisfiú volt: a félregombolt ingű, aki fülig krétaporos. Elsőként bambult ki óra alatt az ablakon, és utolsóként hagyta el az osztálytermet. Nyolcéves korában már rendszeresen maszturbált. Általában egyedül, de volt, hogy társaságban: a legjobb barátjával. Ekkor még nem tudták, hogy ezt szégyellniük kellene.

Aztán jött az elsőáldozás, és megtudta, hogy az önkielégítés „halálos bűn”. Ezután már csak egyedül folytatta, majd péntekenként lelkiismeretesen elment meggyónni.

– Maszturbáltam – suttogta a gyóntatószékben.

– Hányszor? – kérdezte a pap.

– Mindennap.

Döbbent csend.

– Soha többé ne csináld!

Jacob itt rám nézett. Megértően mosolyogtunk egymásra. Hát igen, ha egy-egy ilyen határozott iránymutatás meg tudná oldani a problémát, én munka nélkül maradnék.

Jacob kisfiúként elhatározta, hogy „jó lesz”, és betartja, amit a pap kért. Szentül megfogadta, hogy soha többé nem nyúl magához. De csak két-három napig bírta.

– Így kezdődött a kettős életem – mondta.

A kettős élet kifejezés számomra legalább annyira ismerős, mint az ST-szegmens emelkedés a kardiológusnak, a negyedik stádium az onkológusnak vagy a hemoglobin A1C az endokrin labor munkatársainak. A kettős élet arra utal, hogy valaki úgy fogyaszt drogot, alkoholt, vagy úgy végez más kényszeres cselekvést, hogy mindezt titkolja mások elől, adott esetben még saját maga elől is.

Jacob kamaszkorában amint hazaért az iskolából, felment a padlásra, és ott a görög istennőt, Aphroditét ábrázoló képre maszturbált, amelyet egy olvasókönyvből másolt ki, és a fagerendák között rejtett el. Később életének erre az időszakára úgy tekintett vissza, mint az ártatlanság korára.

Tizennyolc évesen nővéréhez költözött egy nagyvárosba, ahol fizikát hallgatott az egyetemen. A nővére egész nap dolgozott, Jacob életében először hosszú órákat tölthetett egyedül. Magányos volt.

– Ezért úgy döntöttem, készítek egy gépet…

– Egy gépet? – kérdeztem, és kiegyenesedtem.

– Igen, maszturbálógépet.

– Aha. Értem. És az hogy működött? – kérdeztem habozva.

– Egy fémrudat erősítettem egy lemezjátszóhoz. A másik végét pedig egy nyitott fémtekercshez, amelyet puha ruhával béleltem ki.

Lerajzolta, hogy jobban értsem.

– Aztán a ruhát a fémtekerccsel a péniszemre húztam – olyan furcsán ejtette ki, hogy pénisz, mintha nem is egy, hanem két szó lett volna.

Hirtelen nevethetnékem támadt, de rögtön tudtam, hogy az inger valójában a félelmemet fedi. Attól féltem, hiába buzdítottam, hogy nyíljon meg előttem, amit meg is tett, a végén nem fogok tudni segíteni rajta.

– És ahogy a lemezjátszó forgott körbe-körbe – folytatta –, a tekercs előre-hátra mozgott. Még a sebességet is be tudtam állítani. Nekünk olyan lemezjátszónk volt, ami három sebességi fokozattal működött. Ezzel a módszerrel többször is el tudtam jutni a csúcs közelébe… anélkül, hogy elélveztem volna. Arra is rájöttem, hogy ha közben elszívok egy cigarettát, az lelankaszt egy kicsit, úgyhogy ezt a trükköt alkalmaztam.

Jacob ezekkel a kis finombeállításokkal képes volt órákon át fenntartani az orgazmushoz közeli állapotot.

– És ez – bólintott – elképesztő függőséget okoz.

Naponta órákat játszott a maszturbálógéppel. Páratlan élvezetben volt része. Aztán megesküdött, hogy leáll vele. Elrejtette a lemezjátszót a szekrény tetejére, vagy szétszerelte és kidobta az alkatrészeket. Pár nappal később előszedte a szekrényből, kihalászta a szemetesből, összeszerelte, és ott folytatta, ahol abbahagyta.

Jegyzetek

1Kent Dunnington, Addiction and Virtue: Beyond the Models of Disease and Choice (Downers Grove, IL: InterVarsity Press Academic, 2011). Ez egy csodálatos teológiai és filozófiai értekezés a függőségről és a hitről.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Montserrat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0