Az alibi

részlet

Translation entitled „A ferde ház”
© 1993, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE
Crooked House
Copyright © 1949, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE® is a registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 1993, 2017 Borbás Mária
Magyar kiadás © 2017, 2021, 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978 963 620 310 8

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A szerző előszava

Ez a könyv egyike különleges kedvenceimnek. Évekig tartogattam, gondolkodtam rajta, csiszolgattam, s azt mondogattam magamnak: „Majd egyszer, ha bővében leszek az időnek, és istenigazában át akarom adni magam az élvezetnek – belekezdek!” Nem tagadom, termésemből öt könyv: munka, egy könyv: élvezet. A ferde ház vegytiszta élvezet volt. Gyakran eltűnődöm, vajon aki olvassa a könyvet, tudja-e, hogy kemény munka volt-e megírni, vagy élvezet? És minduntalan ilyesmit mondogatnak nekem: „Mennyire élvezhette, mikor ezt meg ezt írta!” És ezt olyan könyvről, ami makacsul megtagadta, hogy úgy sikerüljön, ahogyan az ember szeretné, amelynek a szereplői földhözragadtak, a cselekmény túlbonyolított, a párbeszédek erőltetettek – legalábbis az ember maga így gondolja. Ámbár talán nem a szerző a legalkalmasabb kritikusa tulajdon művének. A ferde házat viszont szinte mindenki kedveli, hát talán indokolt a véleményem, hogy egyike legjobb munkáimnak.

Nem tudom, miről jutott eszembe a Leonides család – egyszer csak ott voltak. Aztán egyszerűen „fejlődésnek indultak”. Úgy érzem, nekem csak tollba mondták történetüket.

Agatha Christie

1. fejezet

Sophia Leonidesszel Egyiptomban ismerkedtem meg, a háború vége felé. A külügy egy kinti osztályán dolgozott, meglehetősen magas adminisztratív beosztásban. Hivatali minőségében ismertem meg, és hamarosan megláttam, milyen kiváló szervezőképesség juttatta erre a posztra, fiatal kora ellenére (alig múlt huszonkét éves).

Sophiára jó volt ránézni, emellett éles esze volt, és fanyar humora, amit ugyancsak méltányoltam. Összebarátkoztunk. Sophiával remekül lehetett beszélgetni; gyakran vacsoráztunk együtt, és néha táncolni is elmentünk.

Mindezt nagyon élveztem, de hogy valami más is van a dologban, arra csak akkor jöttem rá, amikor az európai háború véget ért, és engem Keletre vezényeltek. Arra ugyanis, hogy szerelmes vagyok Sophiába, és feleségül akarom venni.

A Shepheard étteremben vacsoráztunk, amikor a fenti megállapításra jutottam. Nem ért a meglepetés döbbenetes erejével – inkább csak megfogalmaztam egy tényt, amelyet már régóta ismertem. Más szemmel néztem Sophiára – de csak azt láttam, amit régóta tudtam. Minden tetszett rajta. Erős szálú, fekete haja, magas homloka, ragyogó kék szeme, makacs, szögletes kis álla, egyenes orra. Tetszett jól szabott, világosszürke kosztümje, ropogósra vasalt fehér ingblúza. Üdítően angol jelenség volt, annál is kellemesebb, hiszen három esztendeje nem láttam szülőhazámat. Senki sem lehetne angolabb Sophiánál, gondoltam, és egyszer csak belém hasított a kétely. Vajon igazán annyira angol, lehet-e annyira angol, mint amilyennek látszik? Végtére a színház gyakran tűnik valóságosabbnak, mint maga az élet…

Hirtelen rájöttem, hogy bármennyit és bármily fesztelenül beszélgettünk, filozofáltunk, taglaltuk, mit kedvelünk és mit nem, találgattuk, mit hoz a jövő, tárgyaltuk meg a barátainkat és ismerőseinket – Sophia soha, egyetlen szóval sem említette az otthonát vagy a családját. Rólam mindent tudott (nagyszerű hallgatóság volt többek között), én azonban semmit sem tudtam őróla. A szokásos családi hátteret képzeltem mögéje, de ő sohasem beszélt ilyesmiről. És mindeddig ezt észre sem vettem.

Sophia megkérdezte, mire gondolok.

– Rád – feleltem, az igazságnak megfelelően.

– Értem – felelte Sophia. És úgy mondta, mint aki csakugyan érti.

– Lehet, hogy egy-két évig nem találkozhatunk – mondtam. – Nem tudom, mikor kerülök vissza Angliába. De mihelyt otthon vagyok, az lesz az első dolgom, hogy elmegyek hozzád, és feleségül kérlek.

Sophiának a szeme se rebbent. Csak ült, szívta a cigarettáját, és nem nézett rám.

Elfogott az idegesség, hátha nem értett meg.

– Figyelj – mondtam. – Szent elhatározásom, hogy most nem kérlek feleségül. Nem vezetne jóra. Először is: lehet, hogy kikosaraznál, én boldogtalanul eloldalognék, és valószínűleg felszednék valami szörnyű nőszemélyt, hogy sértett hiúságomat kikúráljam. Ha pedig nem kosarazol ki – akkor mi van? Összeházasodunk, és útjaink menten elválnak? Eljegyezzük egymást, és elszánjuk magunkat hosszú-hosszú várakozásra? Nem szeretnélek erre kényszeríteni. Tegyük fel, hogy találkozol valakivel, de úgy érzed, hozzám köt a szavad. Mi mostanáig az „egy nap a világ” légkörében éltünk. Házasságok és viszonyok szövődtek és bomlottak fel körülöttünk. Én azt szeretném, ha szabadon és függetlenül mennél haza, körülnéznél, felmérnéd a háború utáni új világot, és eldöntenéd, mihez akarsz kezdeni. A mi kapcsolatunk legyen tartós, Sophia. Másfajta házasságból én nem kérek.

– Én sem – mondta Sophia.

– Másrészt azonban – folytattam –, úgy érzem, jogom van tudtodra adni, hogy… izé… hogy mit érzek…

– Felesleges lírai cifrázás nélkül? – sietett a segítségemre Sophia.

– Drágám… hát nem érted? Megpróbálom nem kimondani, hogy szeretlek…

Sophia elhallgattatott.

– Pontosan értelek, Charles. És tetszik nekem, hogy ilyen furán vágsz neki a dolgoknak. Amikor pedig hazakerülsz, eljöhetsz hozzám – ha még mindig az a szándékod…

Ezúttal rajtam volt a sor, hogy félbeszakítsam.

– Efelől nincs egy szemernyi kétségem sem.

– Mindig minden felől lehet némi kétségünk, Charles. Mindig közbeléphet egy előre nem látott tényező, és halomra döntheti a terveinket. Hogy mást ne mondjak – nem sokat tudsz rólam, igaz?

– Még csak azt sem tudom, hol laksz Angliában.

– Swinly Deanben…

Bólintottam. Ismerem Londonnak ezt a híres külső kertvárosát, amely három kitűnő golfpályával dicsekedhet, londoni bankemberek örömére.

– „…Egy kicsi, ferde házban” – tette hozzá elmélázva Sophia.

Kissé döbbenten bámulhattam, mert elmosolyodott, aztán kiegészítette az idézetet: – „S mindannyiuk otthona egy kicsi, ferde ház.” Ezek vagyunk mi. Valójában nem is olyan kicsi a ház. De ferdének határozottan ferde; csupa orom és gerendaváz!

– Nagy a családod? Sok testvéred van?

– Van egy öcsém, egy húgom, anyám, apám, nagybátyám, nagynéném, nagyapám, dédnagynéném és egy mostohanagyanyám.

– Irgalmas ég! – kiáltottam fel elképedve.

Sophia nevetett.

– Rendes körülmények között persze nem lakunk együtt valamennyien. A háború meg a légitámadások hozták így – de persze nem is tudom… – Elgondolkodva összevonta a szemöldökét. – Lélekben talán mindig is együtt élt a család, nagyapám vigyázó tekintete és védelme alatt. Nagyapám – Személyiség. Nagybetűvel. Nyolcvanéves elmúlt, körülbelül százötven centi magas, és mellette mindenki más valósággal elhalványul.

– Érdekes ember lehet.

– Valóban érdekes ember. Szmirnai görög. Aristide Leonides. – Sophia szeme huncutul villant. – És dúsgazdag.

– Lesz-e még egyáltalán gazdag valaki, mire mindez véget ér?

– Nagyapám igen – jelentette ki Sophia magabiztosan. – Neki meg se kottyan semmiféle „fizessenek a gazdagok” politika. Ha valakinek fizetnek, hát őneki.

– Kíváncsi vagyok – tette hozzá kis hallgatás után –, hogy te meg fogod-e szeretni.

– Te szereted? – kérdeztem.

– Jobban, mint bárkit a világon – felelte Sophia.

2. fejezet

Több mint két év telt el, mire hazatértem Angliába. Nem voltak könnyű esztendők. Gyakran írtam Sophiának, és rendszeresen válaszolt. De az irományaink nem voltak szerelmes levelek. Közeli jó barátok levelei voltak – gondolatokról, eszmékről, a mindennapi élet eseményeiről. Mégis tudtam, hogy ami engem illet – és hittem benne, hogy ami Sophiát illeti –, egymás iránti érzésünk mélyült, erősödött.

Lágy, szürke szeptemberi napon tértem haza Angliába. Aranylottak a levelek az alkonyi fényben. Játszi szélrohamok kergetőztek. A repülőtérről táviratoztam Sophiának.

Most érkeztem. Vacsorázzunk együtt ma este kilenckor Mariónál. Charles.

Két óra múlva a Timesban a „Születés–Házasság–Halálozás” rovatot olvasgatva, szemem megakadt a Leonides néven:

Szeptember 19-én, 87 éves korában Swinly Deanben elhunyt Aristide Leonides. Mélységes fájdalommal gyászolja szerető felesége, Brenda Leonides.

Közvetlenül alatta pedig a következő gyászjelentés állt:

Leonides – Mély fájdalommal tudatjuk, hogy Swinly Dean-i otthonában hirtelen elhalálozott Aristide Leonides. Virágokat a St. Eldred-templomban fogadják. Szerető gyermekei és unokái.

Kissé furcsállottam a két gyászjelentést. Valami hiba csúszhatott a szerkesztőségi munkába, az okozhatta az átfedést. De fő gondom Sophia volt. Gyorsan feladtam még egy táviratot:

Most értesültem nagyapád haláláról. Nagyon sajnálom. Értesíts, mikor találkozhatunk. Charles.

Apám házában este hatkor ért utol Sophia távirata. Így szólt:

Kilenckor Mariónál leszek. Sophia.

Ideges izgalommal töltött el a gondolat, hogy viszontlátom Sophiát. Őrjítő lassúsággal vánszorogtak a percek. Háromnegyed kilenc előtt már ott voltam Mariónál. Sophia csak öt percet késett.

Mindig bizonyos megrázkódtatást jelent olyasvalakivel találkozni, akit rég nem láttunk, de szüntelenül foglalkoztatta a gondolatainkat. Amikor Sophia végre belépett a lengőajtón, valószerűtlennek tetszett a találkozásunk. Fekete ruha volt rajta, és ez furcsa módon meglepett. A legtöbb nő feketében volt, de én a fejembe vettem, hogy ez a szín a gyász színe –, és meglepett, hogy Sophia gyászruhát vesz fel, még ha közeli rokonért is.

Koktélt ittunk, azután megkerestük az asztalunkat. Hadarva, lázasan beszélgettünk – hajdani kairói ismerősök után kérdezősködtünk. Mesterkélt társalgás volt, de átsegített az első percek félszegségén. Kifejeztem részvétemet nagyapja halála miatt, és Sophia halkan csak annyit mondott, hogy „nagyon hirtelen” történt. Azután visszatértünk az emlékek idézgetéséhez. Az a kényelmetlen érzésem támadt, hogy valami nincs rendben, hogy nem csak a viszontlátás érthető félszegsége zavar. Valami baj van, igen, határozottan van valami baj, magával Sophiával. Azt akarja talán mondani, hogy mást szeret? Hogy irántam táplált érzése puszta tévedés volt?

Úgy éreztem, ilyesmiről lehet szó, de hogy miről, azt nem is sejtettem. Eközben folytattuk a mesterkélt csevegést.

Aztán amikor a pincér felszolgálta a kávét, meghajolt és távozott, egyszeriben minden megvilágosodott. Hiszen itt ülünk Sophiával egy vendéglői asztalnál, mint régen annyiszor! Mintha sohasem váltunk volna el; mintha el sem telt volna az a hosszú idő.

– Sophia! – mondtam.

Amire rögtön ráfelelt:

– Charles!

Mélyen, megkönnyebbülten sóhajtottam.

– Hála istennek, túl vagyunk rajta – mondtam. – Mi bajunk volt?

– Biztosan én tehetek róla. Buta voltam.

– De most már minden rendben van?

– Igen. Most már minden rendben van.

Egymásra mosolyogtunk.

– Drágám! – mondtam. Aztán megkérdeztem: – Mikor vagy hajlandó hozzám jönni?

Sophia ajkán elhalt a mosoly. Az a valami, akármi is volt, visszatért.

– Nem tudom – mondta. – Nem vagyok biztos benne, Charles, hogy egyáltalán hozzád mehetek.

– De Sophia! Miért nem? Mert idegennek érzel? Hagyjak neked időt, hogy megint hozzám szokjál? Vagy… van valaki más? Nem – szakítottam félbe magamat. – Ostoba vagyok. Nem ilyesmiről van szó.

– Nem. – Sophia megrázta a fejét. Vártam. Halkan szólalt meg: – A nagyapám halála miatt…

– A nagyapád halála? De miért? Mit változtat az a kettőnk dolgán? Csak nem úgy érted… azt képzeled… hogy a pénz miatt? Nem maradt utána semmi? De hiszen tudod, édes, hogy…

– Nem a pénz. – Halványan elmosolyodott. – Alighanem hajlandó lennél elvenni „egy szál pendelyben” is, ahogy régen mondták. És nagyapa soha életében egy garast nem veszített.

– Hát akkor mi a baj?

– A halála… – ugyanis azt hiszem, Charles, hogy nem csak egyszerűen… meghalt. Azt gondolom, hogy talán – megölték…

Rámeredtem.

– De hát… milyen furcsa gondolat. Hogy jutott eszedbe?

– Nem nekem jutott az eszembe. A doktor viselkedett különösen. Nem volt hajlandó kiállítani a halotti bizonyítványt. Boncolás lesz. Nyilvánvaló, hogy gyanakszanak valamire.

Nem vitatkoztam Sophiával. Roppant értelmes; ha bizonyos következtetésre jutott, annak megvan az alapja. Mindössze ennyit mondtam:

– Lehetséges, hogy a gyanújuk alaptalan. De ettől függetlenül, még ha megalapozott is a gyanú, mi köze ennek kettőnkhöz?

– Bizonyos körülmények esetén igenis lehet hozzánk köze. Te diplomáciai szolgálatban állsz. Ott nagyon megnézik a feleségeket. Nem, kérlek, ne mondd ki, ami a nyelveden van. Elhiszem, hogy komolyan gondolod, és elméletileg én is egyetértek veled. Csakhogy én büszke vagyok, irtózatosan büszke. Azt akarom, hogy a házasságunk mindenkinek jó legyen! Nem óhajtom, hogy szerelemből áldozatot hozz értem! Különben is, még jóra fordulhat a dolog…

– Úgy érted, hogy a doktor esetleg tévedett?

– Még ha nem tévedett is, nem baj… ha nagyapát a megfelelő személy ölte meg.

– Ezt meg hogy érted, Sophia?!

– Undok dolog ilyet mondani. De végtére is, az ember legyen őszinte.

A nyelvemen volt a kérdés, de Sophia belém fojtotta a szót.

– Nem, Charles, többet nem mondok. Valószínűleg már így is túl sokat mondtam. De eltökéltem, hogy találkozunk ma este – hogy személyesen mondhassam el és értessem meg veled. Addig nem állapodhatunk meg semmiben, amíg ez az ügy nem tisztázódik.

– De legalább mondd el.

Sophia megrázta a fejét.

– Nem akarom.

– De Sophia…

– Nem, Charles. Nem akarom, hogy az én szemszögemből lásd a dolgokat. Azt akarom, hogy pártatlan, külső szemlélő legyél.

– És ennek mi lenne a módja?

Sophia ragyogó kék szemében különös fény gyúlt.

– Majd apád tájékoztat – mondta.

Már Kairóban elmondtam Sophiának, hogy apám a Scotland Yard főnökhelyettese. Azóta is megmaradt hivatalában. Sophia szavaira, úgy éreztem, hideg súly telepedik rám.

– Ilyen rossz a helyzet?

– Azt hiszem. Látod azt a férfit, aki egyedül ül az ajtó melletti asztalnál? Katonaviselt, jóképű ember.

– Látom.

– Ma este ott volt a Swinly Dean-i peronon, amikor vonatra szálltam.

– Azt akarod mondani, hogy követett?

– Azt. Úgy hiszem, valamennyien – hogy is mondják? – megfigyelés alatt állunk. Célozgattak is rá, hogy jobb lenne, ha nem hagynánk el a házat. De én mindenáron találkozni akartam veled. – Szögletes kis állát harciasan előreszegezte. – Kimásztam a fürdőszobaablakon, és lecsúsztam az esőcsatornán.

– Drágám!

– Csakhogy a rendőrség igen éber. És persze ott a távirat, amit küldtem neked. No de mindegy – itt vagyunk, együtt… Azonban mostantól fogva mindegyikünk a maga útját kell hogy járja.

Elhallgatott; majd hozzáfűzte:

– Sajnos semmi kétség afelől, hogy szeretjük egymást.

– Az égvilágon semmi kétség – mondtam. – És ne mondd, hogy sajnos. Túléltünk egy világháborút, sokszor hajszál híja volt csak, hogy ott nem pusztultunk, és nem látom be, hogy egy öregember hirtelen halála… mellesleg hány éves is volt?

– Nyolcvanhét.

– Persze, olvastam is a Timesban. Szerintem aggkori végelgyengülésben halt meg, és ezt minden valamirevaló körorvosnak el kell fogadnia.

– Ha ismerted volna nagyapámat – mondta Sophia –, meglepne, hogy bármitől meghalhatott!

3. fejezet

Apám rendőri munkája mindig is érdekelt, de álmomban sem jutott volna eszembe, hogy egyszer még közvetlen és személyes kapcsolatba kerülök vele.

Még nem találkoztam az öregúrral. Nem volt otthon, amikor megérkeztem, én pedig megfürödtem, megborotválkoztam, átöltöztem, és a találkára mentem. Amikor hazaértem, Glover közölte, hogy apám a dolgozószobájában van.

Íróasztalánál ült, és összevont szemöldökkel tanulmányozott egy kazal papírt. Amikor beléptem, felugrott.

– Charles! Ugyancsak rég nem láttalak!

Első találkozásunk öt háborús esztendő után elkeserített volna minden franciát. Holott nagyon is átéltük a viszontlátás örömét. Nagyon szeretjük és igen jól megértjük egymást az öregúrral.

– Van itt egy üveg whiskym – mondta. – Szólj, ha tölthetek. Sajnálom, hogy nem voltam itthon, amikor megérkeztél. Ki sem látszom a munkából. Egy pocsék eset van épp alakulóban.

Hátradőltem, és cigarettára gyújtottam.

– Aristide Leonides? – kérdeztem.

Az öregúr összevonta szemöldökét. Fürkész pillantást vetett rám. Hangja udvarias volt, és acélkemény.

– Ezt mégis miből gondolod, Charles?

– Szóval ráhibáztam?

– Honnan tudsz te az egészről?

– Megvannak az információforrásaim.

Az öregúr nem szólt. Várt.

– Információm egyenesen a tetthelyről származik – közöltem.

– Ejnye, Charles, bökd már ki.

– Nem biztos, hogy örülni fogsz neki – mondtam. – Kint, Kairóban megismerkedtem Sophia Leonidesszel. Beleszerettem. Feleségül fogom venni. Ma este találkoztunk. Velem vacsorázott.

– Veled vacsorázott? Londonban? Ezt vajon hogy tudta véghezvinni? A családot felkérték – no persze igen udvariasan –, hogy ne menjenek el hazulról.

– Tudom. Sophia lecsúszott a fürdőszobaablak mentén az ereszcsatornán.

– Felettébb találékony ifjú hölgy lehet.

– De a te rendőreid sem alusznak – mondtam. – Egy derék, katonaviselt férfiú nyomon követte egészen a Marióig. Én is benne leszek a jelentésben, amit holnap az asztalodra tesznek. Magassága száznyolcvan centi, haja, szeme barna, hajszálcsíkos sötétkék öltönyt visel s a többi.

Az öregúr szúrós szemmel nézett rám.

– Komoly a dolog? – kérdezte.

– Igen, apa – feleltem. – Komoly.

Egy pillanatra csönd támadt.

– Baj? – kérdeztem.

– Nem lett volna baj – egy héttel ezelőtt. Jó hírű család, a lány örökölni fog, téged pedig ismerlek. Nem veszíted el egykönnyen a fejedet. Most azonban…

– Igen, apa?

– Most is rendben volna, ha…

– Ha?…

– Ha a megfelelő személy követte el.

Aznap este másodszor hallottam ezt a mondatot. Kezdett a dolog érdekelni.

– Ha szabad kérdeznem: mégis ki a megfelelő személy?

Az öregúr még szúrósabban nézett rám.

– Mennyit tudsz az egészről?

– Semmit.

– Semmit?! – emelintette meg a szemöldökét. – A lány nem mondta el?

– Nem. Azt mondta, jobb szeretné, ha a magam szemével látnám – a kívülálló szemszögéből.

– Ugyan miért?

– Hát nem nyilvánvaló?

– Nem, Charles. Szerintem nem.

Fel-alá járkált, homlokát ráncolva. Az imént szivarra gyújtott, de a szivar kialudt. Ebből is látszott, mennyire zaklatott az öregfiú.

– Mit tudsz a családról? – szegezte nekem a kérdést.

– Hogy mit? Tudom, hogy volt az öregúr, meg egy csomó gyerek, unoka és beházasodott rokon. A viszonylatokkal még nem vagyok egészen tisztában. – Elhallgattam. Aztán így folytattam: – Szeretném, ha elmagyaráznád az egészet, apa.

– Jó. – Leült. – Nos, kezdem az elején, Aristide Leonidesszel. Huszonnégy esztendős korában került Angliába.

– Mint szmirnai görög.

– Szóval ezt tudod?

– Ezt igen, de ennél többet alig.

Nyílt az ajtó. Glover jelentette, hogy Taverner főfelügyelő van itt.

– Ő foglalkozik az üggyel – mondta apám. – Hívjuk be. Ő vizsgálta meg a család hátterét. Többet tud róluk, mint én.

Megkérdeztem, hogy a helybeli rendőrség vonta-e be a Scotland Yardot.

– Eleve hozzánk tartozik. Swinly Dean Nagy-London területén fekszik.

Taverner főfelügyelő belépett. Évek óta ismertem. Melegen üdvözölt, és elmondta, mennyire örül, hogy épségben tértem haza.

– Épp tájékoztatom Charlest – mondta az öregúr. – Kérem, javítson ki, ha tévednék. Leonides 1884-ben jött Londonba. Kis vendéglőt nyitott a Sohóban. Az üzlet jól ment. Hamarosan megnyitotta második vendéglőjét. Nemsokára már nyolcnak volt a tulajdonosa. És remekül ment valamennyi.

– Minden arannyá vált a keze alatt – magyarázta Taverner főfelügyelő.

– Remek szimata volt – mondta apám. – Végül már jóformán valamennyi jó nevű londoni vendéglő az ő kezére került. Ezután áttért a nagybani vendéglátóiparra.

– De még ennyivel sem érte be – vette át a szót Taverner. – Használtruha-kereskedelem, olcsó bizsut árusító boltok és még sok egyéb. Persze – tette hozzá elgondolkodva – mindig szívesebben járt a görbe úton.

– Gazember lett volna? – tudakoltam.

Taverner megrázta a fejét.

– Nem úgy értettem. Görbe utakon járt, de mindig vigyázott, hogy ne kövessen el törvénysértést. Csak épp számtalan módját eszelte ki, hogy hogyan lehet megkerülni a törvényt. Még a most véget ért háborúban is módját ejtette, hogy gyarapítsa a vagyonát, pedig már aggastyán volt. Sohasem cselekedett törvényellenesen – csak éppen megelőzte a törvényt, hogy úgy mondjam. De mire a vonatkozó törvényt megalkották, ő már valami másban sántikált.

– Nem lehetett valami vonzó jellem – jegyeztem meg.

– Különös módon, vonzó személyiség volt. Az ember érezte, hogy Aristide Leonides valaki. Szemre nem sokat mutatott, rút kis gnóm volt, de magnetikus erő áradt belőle. A nők bolondultak érte.

– Meglepő házasságot kötött – mondta apám. – Egy vidéki földbirtokos lányát vette el, egy falkamesterét.

Felvontam a szemöldököm.

– Pénz? – kérdeztem.

Az öregúr megrázta a fejét.

– Nem; szerelmi házasság volt. A lány barátnőjének esküvői fogadásán Leonides szolgáltatta a büfét – és a lány beleszeretett. A szülei persze kézzel-lábbal tiltakoztak, de a lány hajlíthatatlan volt. Mint mondtam, Leonides vonzó férfi volt – egzotikus jelenség, kirobbanó temperamentum. A lány halálosan unta a „hozzá való” fiatalembereket.

– És boldog volt a házasság?

– Érdekes módon: nagyon boldog. Persze a régebbi barátok mindkettejük mellől elmaradoztak (akkoriban a pénz még nem törölte el az osztálykülönbségeket), de őket ez nyilván nem zavarta. Megvoltak barátok nélkül. Leonides meglehetősen rémületes házat építtetett Swinly Deanben – a Háromormú Házat. Ott éltek, és nyolc gyerekük született.

– Valóságos családregény.

– Swinly Dean okos választás volt, az öreg Leonides eszét dicséri. Akkoriban kezdett divatba jönni. A második meg a harmadik golfpálya még nem épült meg. A kertváros őslakosai mind szenvedélyes kertbarátok, és kedvelték Mrs. Leonidest, az új jövevények pedig, a gazdag üzletemberek, Leonides kegyeit keresték – hát a házaspár kedvére válogathatott. Azt hiszem, felhőtlenül boldogok voltak, míg az asszony 1905-ben meg nem halt tüdőgyulladásban.

– És Leonides ott maradt nyolc gyerekkel?

– Egy meghalt csecsemőkorában. Két fiú elesett az első világháborúban. Az egyik lányuk Ausztráliába ment férjhez, és ott is halt meg. Egy hajadon lányuk autóbaleset áldozata lett. Egy másik egy-két esztendeje hunyt el. Ma már csak két gyermekük van életben – a legidősebb fiú, Roger, aki megnősült, de nincs gyereke, valamint Philip, aki elvett egy híres színésznőt, és három gyereke van: a te Sophiád, Eustace és Josephine.

– És valamennyien ott élnek a… hogy is hívják? Háromormú Házban?

– Igen. Roger Leonideséket még a háború elején kibombázták. Philip és a családja 1937 óta lakik ott. Van azonkívül egy idős nagynéni, de Haviland kisasszony, az első Mrs. Leonides húga. Sohasem állhatta a sógorát, de amikor a nővére meghalt, kötelességének érezte elfogadni sógora felkérését, hogy költözzék hozzájuk és nevelje a gyerekeket.

– Roppant kötelességtudó – mondta Taverner. – De az emberekről alkotott véleményét nem változtatja meg. Leonidest és a módszereit továbbra sem állhatta.

– Nos, valóban kiterjedt család – állapítottam meg. – Mit gondol, ki ölte meg Aristide Leonidest?

Taverner a fejét rázta.

– Korai volna még megmondani.

– Ejnye, Taverner – mondtam. – Lefogadom, tudja, ki a tettes. Nem vagyunk a bíróság előtt, barátom.

– Nem – mondta borúsan Taverner. – És talán soha nem is kerül oda a dolog.

– Azt akarja mondani, hogy az öregurat talán nem is gyilkolták meg?

– Ó, abban semmi hiba. Meggyilkolták bizony. Megmérgezték. De hát maga is tudja, milyenek ezek a mérgezési esetek. Nagyon nehéz bizonyítékot szerezni. Kényes ügy. Minden valószínűség egy irányba mutat.

– Pontosan ezt szeretném megtudni. Elméletileg már pontosan felvázolta, igaz?

– Igen erős a valószínűség. A dolog nyilvánvaló. A körülmények tökéletesen egybevágnak. De biztos nem vagyok. Kényes ügy.

Esengő pillantást vetettem az öregúrra.

– Mint tudod, Charles – szólalt meg lassan –, gyilkossági ügyekben a nyilvánvaló általában a helyes megoldás. Az öreg Leonides tíz évvel ezelőtt újranősült.

– Hetvenhét éves korában?

– Igen. Egy huszonnégy esztendős nőt vett el.

Füttyentettem.

– És miféle a hölgy?

– Felszolgáló volt egy teázóban. Tisztességes, rendes lány – csinos is, amolyan fakó, vértelen módon.

– És ő volna az erős valószínűség?

– A hölgy még most is csak harmincnégy éves – mondta Taverner. – Veszedelmes életkor. Szeret jól élni. És van a házban egy fiatalember. Az unokák házitanítója. Nem szolgált a háborúban – valami szívnyavalyája van. Igencsak megértik egymást Mrs. Leonidesszel.

Elgondolkodva néztem Tavernerre. Hát, igen, ősöreg, ismerős ábra. A régi nóta. És a második Mrs. Leonides, mint apám hangsúlyozta, tisztességes, rendes nő. Nem egy gyilkosságot követtek el a tisztesség nevében.

– Mi volt a méreg? – kérdeztem. – Arzén?

– Nem. Még nem kaptuk meg a szakértői jelentést – de az orvos ezerinre gyanakszik.

– Meglehetősen szokatlan, nem? Bizonyára könnyű lesz kinyomozni, ki vásárolta.

– Ezt ugyan nem. Az öregúré volt ugyanis. Szemcsepp.

– Leonides cukorbeteg volt – mondta apám. – Rendszeresen kapott inzulininjekciót. Gumitetejű kis fiolából. A gumitetőn átnyomják az injekciós tűt, és felszívják az inzulint.

A folytatást már magam is kitaláltam.

– Csakhogy a fiolában nem inzulin volt, hanem ezerin, igaz?

– Pontosan.

– És ki adta be Leonidesnek az injekciót?

– A felesége.

Most már értettem, mit értett Sophia a „megfelelő személy”-en.

– A család jó viszonyban van a második Mrs. Leonidesszel? – kérdeztem.

– Nem. Jóformán nincsenek beszélő viszonyban.

A kép egyre jobban megvilágosodott. Taverner azonban láthatólag nem volt elégedett.

– Mi nem tetszik a dologban? – fordultam hozzá.

– Ha az asszony tette, Mr. Charles, mi sem lett volna könnyebb, mint utólag kicserélni a fiolát egy valódi inzulinos üvegcsével. Ha valóban ő a tettes, el sem tudom képzelni, miért nem ezt csinálta.

– Hát igen, ez lett volna logikus. Sok inzulin van a házban?

– Sok. Teli fiolák és üresek. És ha valóban ezt teszi, igen nagy a valószínűsége, hogy az orvos nem jön rá. Az ezerinmérgezés tünetei roppant nehezen mutathatók ki boncolásnál. Így azonban az inzulint ellenőrizte (hogy esetleg nem a megfelelő hatásfokú szert adták be, vagy valami ilyesmi), és persze hamar rájött, hogy nem inzulin volt.

– Úgy látszik tehát – mondtam elgondolkodva –, hogy Mrs. Leonides vagy nagyon ostoba volt, avagy éppenséggel nagyon okos.

– Azaz?

– Azaz mindent arra tett föl, hogy a rendőrség arra a következtetésre jut, hogy senki sem lehet annyira ostoba, mint amilyennek ő látszott. Mi az alternatíva? Van más… gyanúsított?

– A házban jóformán bárki tehette – mondta csöndesen az öregúr. – Inzulin mindig volt bőségesen – legalább két hétre való adag. Az egyik fiola tartalmát kicserélhették, abban a tudatban, hogy előbb-utóbb fel fogják használni.

– És többé-kevésbé mindenki hozzáférhetett?

– Nem tartották elzárva. Az öreg Leonides lakrészének a fürdőszobájában volt, a gyógyszerszekrény egy külön polcán. A ház valamennyi lakója szabadon járt-kelt mindenütt.

– Indítóok?

Apám felsóhajtott.

– Drága fiam. Aristide Leonides mérhetetlenül gazdag volt. Igaz, sok pénzt ruházott át a családjára, de lehetséges, hogy valakinek még több kellett.

– De akinek a legtöbb kellett, az valószínűleg az özvegy. A lovagjának van pénze?

– Nincs. Szegény, mint a templom egere.

Valami kattant az agyamban. Eszembe jutott a verssor, amit Sophia idézett. És egyszeriben emlékeztem a gyerekversike egész szakaszára.

Járt egy sanda ember görbe útjain,
Gacsos karón termett neki egy rossz fitying.
Vett rajt’ görbedt macskát, mely egy sunyi egérre vadász,
S mindannyiuk otthona egy kicsi ferde ház.1

– Milyennek látja Mrs. Leonidest? – kérdeztem Tavernertől. – Mi a véleménye róla?

– Nehéz volna megmondani – felelte lassan –, nagyon nehéz. Nem könnyű megítélni. Nagyon hallgatag, nagyon zárkózott – az ember nem tudhatja, mi jár a fejében. De szeret jól élni, az biztos. Macskára emlékeztet, doromboló, lusta macskára… Nem mintha bármi kifogásom volna a macskák ellen. A macskákkal nincs semmi baj…

Felsóhajtott.

– Nekünk bizonyítékra van szükségünk!

Igen, gondoltam, mindannyiunknak bizonyítékra volna szükségünk, arról, hogy Mrs. Leonides megmérgezte a férjét. Sophia is ezt szeretné, én is, Taverner főfelügyelő is.

És akkor minden csupa móka volna, és csupa kacagás!

Csakhogy Sophia nem biztos benne, én sem vagyok benne biztos, és véleményem szerint Taverner főfelügyelő sem biztos benne…

Lábjegyzet

1 N. Kiss Zsuzsa fordítása.

Tartalom

A szerző előszava

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Lábjegyzet

www.agathachristie.hu

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0