ÖRDÖGÖD VAN

Christopher Moore: Practical Demonkeeping

Copyright © 1992 by Christopher Moore

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Moore: Practical Demonkeeping

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, 2004

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-594-8 (epub)

ISBN: 978-963-419-595-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Olvasószerkesztő: Balogh Béla

Korrektor: Bobály Icu

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: humor

Akiknek ördögük van: Karlene, Kathy és Heather

Első rész
SZOMBAT ÉJJEL

„mint aki magányos uton halad

– a szíve fél, remeg –

s ha hátratekint, szaladni kezd

s többé nem állana meg,

mert tudja: mögötte iszonyatos

ördög fut és liheg.”

Samuel Taylor Coleridge: Rege a vén

tengerészről (Szabó Lőrinc fordítása)

1
A Spíler

A Spíler Billy Winston Pinto kombijának anyósülésén gurult be San Juniperóba. A Pinto veszedelmesen kanyargott az útpadka és a felezővonal között, lévén hogy Billy fél kézzel egy spanglit sodort, közben egy félliteres Coors sörösdobozt egyensúlyozott, és a rádióból recsegő Bob Marley-nótára bólogatott.

– Most aztán bulizunk, haver! – lötybölte meg a sört Billy.

A Spíler vészjóslóan rázta a fejét.

– Dugd el a dobozt, az utat figyeld, és hadd sodorjam én a spanglit.

– Bocs, Spíler. Csak felpörögtem, hogy úton vagyunk.

Billy csodálata a Spíler iránt nem ismert határt. A Spíler iszonyú menő volt, egy buliguru. A nappalokat a tengerparton töltötte, az éjszakákat pedig marihuánafelhőben. Simán megcsinálta, hogy egész éjjel szívott, és benyakalt egy üveg tequilát, de utána úgy vezette le a negyven mérföldet vissza Pine Cove-ba, hogy nem keltette fel egyetlen zsaru gyanakvását sem, aztán másnap reggel kilenckor megint ott lógott a parton, mintha a másnaposság annyira elvont fogalom lenne, amivel nem is érdemes foglalkozni. Billy Winston hőseinek titkos listáján a Spílert csak David Bowie tudta megelőzni.

A Spíler megsodorta a spanglit, meggyújtotta, majd az első szippantást átengedte Billynek.

– Mit ünnepelünk? – krákogta Billy, bent tartva a füstöt.

Utasa felemelt ujjal nyugtázta a kérdést, és hawaii inge zsebéből kiráncigálta a Dionüszoszi kalendárium: ünnepi alkalom minden napra című könyvet. Addig lapozott, amíg meg nem találta a dátumot.

– A namíbiai függetlenség napját – közölte.

– Baró – bólintott Billy. – Bulizzunk a namíbiai függetlenségért!

– Azt írja – folytatta a Spíler –, hogy a namíbiaiak azzal ünneplik a függetlenségüket, hogy megsütnek és megesznek egy egész zsiráfot, és olyan löttyöt isznak, amiben van erjesztett guávalé és bizonyos levelibékák kivonata. Ezek szerintük varázserejűek. Az ünnep csúcspontjaként egy éles kővel körülmetélik az összes fiút, aki nagykorú lett.

– Talán mi is körülmetélhetünk pár müszit, ha uncsi lesz az este – vetette fel Billy.

A müszi kifejezést a Spíler használta a San Junipero Műszaki Főiskola hímnemű hallgatóira. Ezek többnyire ultrakonzervatív, kefefrizurás fiatalok voltak. Tökéletesen kielégítette őket a tömegtermékek szerepe, és azok is voltak: a San Junipero M. F. merev tantervi esztergája alakította szerszámmá őket az amerikai ipar számára.

A Spílertől annyira idegen volt a müszik gondolkodásmódja, hogy még az egészséges utálkozással sem fáradt. Számára egyszerűen nem léteztek. Ugyanakkor az SJMF nőnemű tanulói különleges helyet kaptak a szívében. Tulajdonképpen csak azért szánta rá magát a negyven mérföldes kirándulásra Billy Winston társaságában, hogy pár pillanatra gyönyörteljes feledést leljen egy süldő lány lábai között.

Billy Winston magas volt, fájdalmasan sovány, ronda és büdös, és ezeket a tulajdonságokat nem ellensúlyozta az a kivételes adottsága, hogy szinte bármilyen helyzetben a legszerencsétlenebb szavak jöttek a szájára. Mindennek tetejébe a Spíler gyanította, hogy Billy meleg. Ez a gyanúja egyik éjjel megerősödött, amikor beugrott Billyhez, aki éjszakai recepciósként gályázott a Rooms-R-Us motelben, és éppen egy Playgirl magazint lapozgatott. A Spíler világában az ember hozzászokott, hogy bűnös titkokra akad más szekrényében. Ha Billy bűne az, hogy női fehérneműt visel, az nem érdekes. A homoszexualitás csak annyit ártott Billy Winstonnak, mint pattanás egy leprásnak.

Billy Winston pozitívuma abban állt, hogy volt egy járgánya, ami ment, és ami el is vitte a Spílert oda, ahová csak akarta. A Spíler furgonját jelenleg pár őstermelő birtokolta Big Surben, zálog gyanánt a húsz kiló sinsemillabimbóért, amit egy bőröndben dugdosott a lakókocsijában.

– Szerintem először a Vad Bikát nézzük meg – javasolta Billy. – Josénál végezzünk egy kancsó margaritával, csörögjünk kicsit a Bombázott Bálnában, aztán ha nem jön össze nuna, guruljunk haza a Csigába egy utolsó pohárkára.

– Menjünk először a Bálnába, és meglátjuk, mi lesz – mondta a Spíler.

A Bombázott Bálna volt San Junipero legmenőbb egyetemi klubja. A Spíler úgy gondolta, ha valahol, hát a Bálnában talál befűzhető fősulis bigét. Esze ágában se volt visszaautókázni Pine Cove-ba, hogy igyon egy pohárkával a Bőgő Csigában. A Csigában befejezett éjszaka elvesztegetett éjszaka, márpedig a Spíler nem lesz többé lúzer. Holnap eladja a húsz kiló füvet, és bezsebel érte húsz rongyot. Húsz éve furikázik a parton, és piti üzletekből tengődik, most végre belép a nyertesek közé, ahol nincs hely a Billy Winston-féle veszteseknek.

Billy egy áruszállításra fenntartott zónában parkolt le egysaroknyira a Bombázott Bálnától. Már a járdáról hallották a legújabb techno dübörgő ritmusát.

A különös páros pár másodperc alatt legyalogolta a saroknyi távolságot. Billy masírozott elöl, a Spíler követte a maga laza csoszogásával. Ahogy Billy be akart surranni a neon bálnafarok alatt a klubba, az ajtónálló – egy kefehajú, pirospozsgás izomagy – elkapta a karját.

– Igazolványt kérek.

Billy felvillantott egy lejárt jogosítványt. A Spíler akkor ért oda és elkezdett turkálni a zöld szörfnadrágja zsebeiben a tárcája után.

Az ajtónálló legyintett.

– Hagyd csak, haver, ennyi hajjal neked nem kell.

A Spíler önérzetesen végigsimított a homlokán. Múlt hónapban töltötte be a negyvenet, ami kétes eredmény egy olyan embernél, aki valaha esküdözött, hogy a harminc felettiekben nem lehet megbízni.

Billy elnyúlt mellette, és két egydollárost nyomott az ajtónálló kezébe.

– Tessék, fizess be egy éjszakára egy guminővel.

– Mi van?! – Az ajtónálló felpattant a székről és kidüllesztette a mellkasát, de Billy már behúzott a zsúfolt klubba. A Spíler az ajtónálló elé lépett és békítően felemelte a kezét:

– Ne szívd mellre, haver. Problémás a srác.

– Lesz problémája, az fix – hőbörgött az ajtónálló.

– Komolyan mondtam – folytatta a Spíler, azt kívánva, bárcsak Billy megkímélte volna a bajtársi gesztustól, és ne kéne most ezt a főiskolás barlanglakót békítgetnie. – Gyógyszert szed. Pszichés problémákra.

Az ajtónálló elbizonytalanodott.

– Ha veszélyes a srác, akkor vidd innen.

– Nem veszélyes, csak kicsit izgága. Bipoláris Ödipusz-komplexus – tette hozzá a Spíler rá nem jellemző tudományoskodással.

– Aha – mondta az ajtónálló, mintha ez mindent megmagyarázna. – Hát, csak vigyázz rá, különben mind a ketten repültök.

– Nem lesz gond. – A Spíler is bement, és megkereste Billyt a bárpultnál söröző főiskolások között. Billy egy Heinekent nyomott a kezébe.

– Mivel nyugtattad le azt a seggfejet?

– Mondtam neki, hogy meg akarod dugni a muterodat és megölni a faterodat.

– Klassz. Kösz, Spíler.

– Nincs mit. – A sörösüveget megdöntve tisztelgett.

Nem jól alakult az estéje. Valahogy belebonyolódott ebbe a férfibarátság szarságba Billy Winstonnal, holott le akarta koptatni, és felszedni egy csajt.

Megfordult és a pultnak támaszkodva a klubot pásztázta lehetséges jelölt után. Éppen becélzott egy ronda, de jó seggű kis bőrnacis szőkét, amikor Billy megzavarta a koncentrációban.

– Van nálad kokó, haver? – kiabálta túl a zenét Billy, de pocsékul időzített, mert a dal éppen véget ért. A bárnál mindenki a Spíler felé fordult és várt, mintha a következő pár szóból megtudhatnák az élet értelmét, a lottó nyerőszámait és Isten titkosított telefonszámát.

A Spíler az ingénél fogva megragadta Billyt, és a klub hátuljába rángatta, ahol egy rakás müszi nyomogatott egy flippergépet, teljesen belefeledkezve a csörgésbe-villogásba. Billy olyan képet vágott, mint egy rémült gyerek, amikor kicibálják a moziból, mert előre elkiabálta a film végét.

– Először is – sziszegte a Spíler, reszkető ujját meglengetve Billy orra előtt a felsorolás illusztrálására –, először is én nem használok, és nem árulok kokaint. – Ez félig igaz is volt. Azóta nem árult, hogy fél évet húzott le a Soledadban terjesztésért, és ha megint lekapcsolnák, már öt évet kapna. Kokaint csak akkor szívott, ha megkínálták, vagy ha nőcsalinak kellett. Ma este egy gramm volt nála.

– Másodszor, ha szívnék is, nem akarnám, hogy egész San Junipero tudja.

– Sajnálom, Spíler. – Billy igyekezett kicsinek és gyengének tűnni.

– Harmadszor – rázta meg három tömpe ujját Billy képe előtt a Spíler –, megegyeztünk: ha egyikünk becsajozik, a másik lelép. Hát, azt hiszem, találtam valakit, szóval lépj le.

Billy csoszogva elindult az ajtó felé. Az alsó ajka úgy lógott, akár egy meglincselt, felpüffedt áldozaté. Pár lépés után megfordult. – Ha fuvar kell… ha nem jön össze… a Vad Bikában leszek.

Ahogy nézte a ledorongolt Billyt elkullogni, a Spílerben megmoccant a bűntudat.

Nem érdekes, már esedékes volt, gondolta. A holnapi nagy üzlet után úgysem lesz szüksége többet se Billyre, se a többi ilyen kishalra, akik csak heti negyed unciát vesznek. A Spíler visszakívánta azokat az időket, amikor megengedhette magának, hogy ne legyenek barátai. Nagy léptekkel elindult a táncparketten a bőrnacis szőke felé.

Miután élete negyven évét zömében szingliként brusztolta át, a Spíler felismerte a leszólító duma fontosságát. Az a legjobb, ha eredeti, elbűvölő és tömör, de azért lírai: a kíváncsiság és a vágy katalizátora. Ennek tudatában az alaposan felfegyverzett férfi nyugalmával közeledett zsákmányához.

– Hé, baba, van egy gramm perui porom. Akarsz sétálni egyet?

– Tessék? – A csaj hangszíne valahová az ámulat és undor közé esett. A Spíler látta, hogy nagyra nyílt szemű, őzike jellegű. Egy Bambi, csak túl sok szemfestékkel.

Felvillantotta a legmenőbb szörfös mosolyát.

– Csak arra gondoltam, talán szeretnéd bepúderezni az orrodat.

– Az apám lehetnél – mondta a csaj.

A Spíler megtántorodott az elutasítástól. A csaj kimenekült a zsúfolt táncparkettre, ő meg visszavonult a bárhoz átgondolni a stratégiát.

Jöjjön a következő? Néha mindenki belepottyan a vízbe, de vissza kell mászni a deszkára és várni a következő hullámot. A táncparkettet pásztázta egy vad rodeó reményében. Csak tökéletes frizurájú diákegyleti csajok. Esélytelen. Az a fantáziája, hogy elkap egyet és addig dugja, amíg a tökéletes frizura reménytelen, csapzott hajcsomó lesz, rég száműzetett a tündérmesék és a könnyű pénz birodalmába.

San Juniperóban totál nem stimmeltek az energiák. Le van ejtve, holnap gazdag ember lesz. A legjobb, ha visszamegy Pine Cove-ba. Némi szerencsével még odaér a Bőgő Csigába zárás előtt, felmarja az egyik szolgálatos ribancot, aki még értékeli a jó társaságot, és nem igényel száz dolcsi értékű kokót azért, hogy hatvankilencezzen.

Ahogy kilépett az utcára, a hideg szél átfújt a vékony ingén és belemart a lábába. Nagy szívás lesz negyven mérföldet stoppolni Pine Cove-ig. Billy még a Vad Bikában lehet? Nem, parancsolt magára a Spíler, van rosszabb is annál, mint hogy lefagy a segged.

A hideggel nem törődve tempósan elindult az autópálya felé. Az új, fluoreszkáló sárga vászoncipője minden lépésnél nyikorgott. Dörzsölte a kislábujját. Öt sarok után érezte, hogy a hólyag kifakad és sajog. Átkozta magát, amiért ő is a divat rabszolgája lett.

San Junipero után fél mérfölddel elmaradtak az utcalámpák. A sötétség is gyarapította a Spíler egyre szaporodó nyűgjeit. Itt már nem törték meg fák és épületek a hideg óceáni szél lendületét, ami úgy lobogtatta a ruháját, akár a tépett zászlót. A kidörzsölt kislábujjából a vér kezdett átütni a vászoncipőn.

Egy mérfölddel a város után a Spíler abbahagyta a táncikálást, mosolygást és szellemkalapja emelgetését, amivel a sofőröket akarta arra csábítani, hogy felvegyenek egy szegény, eltévedt szörföst. Leszegett fejjel trappolt a sötétben, háttal a forgalomnak, csak a lefagyott hüvelykujját emelte fel jelzésnek, majd dacos középső ujjra cserélte, ahogy az autók egymás után hagyták el lassítás nélkül.

– Kapjátok be, ti szívtelen seggfejek! – A torka már sajgott az üvöltözéstől.

Megpróbált a pénzre gondolni – a ropogós, zöld, édes, felszabadító bankókra –, de a gondolatai folyton visszatértek a hideghez, a sajgó lábához és a hazafuvar egyre halványuló kilátásához. Késő volt, a forgalom öt perc per autóra ritkult.

A reménytelenség keselyűje körözött a gondolataiban.

Megfordult a fejében, hogy felszívja a kokaint, de elég őrültnek tűnt az ötlet, hogy egy sötét, magányos úton kezdjen el össze-vissza hadarni, aztán paranoiásan vacogni.

Gondolj a stekszre. Gondolj a stekszre.

Az egész Billy Winston hibája. Meg a tagoké Big Surben: nem kellett volna elvenniük a furgonját. Nagy üzleten még soha senkit nem vert át. Ő nem rossz arc. Vagy talán nem engedte meg Robertnek, hogy beköltözzön a lakókocsijába, ingyen és bérmentve, amikor a nője kidobta? Nem segített Robertnek új hengerfejtömítést tenni a furgonjába? Nem játszott mindig tisztességesen, nem engedte, hogy az emberek megkóstolják az anyagot vásárlás előtt? Nem előlegezett meg a törzsvevőinek negyed unciát fizetésig? Egy ilyen bizonytalan üzletágban nem ő az erény oszlopa? A becsület mintaképe? Az őszinteség szobra…?

Egy autó állt meg húsz méterrel mögötte, és rávillantott. A Spíler nem fordult meg. Sokéves tapasztalatból tudta, hogy ezzel a módszerrel csak egyetlen helyre fuvarozzák: a Vasrácsos Hotelbe. Kutyagolt tovább, mintha nem is vette volna észre a kocsit. A kezét mélyen a szörfsortja zsebébe dugta, mintha fázna, kitapogatta a kokót és gyorsan a szájába dugta, papirostul-mindenestül. Azonnal elzsibbadt a nyelve. Megadóan felemelte a kezét, és egy megyei járőrautó piros-kék villogójára számítva megfordult.

Csakhogy nem zsaruk voltak. Csak két fickó egy ócska Chevyben, akik szórakoztak. A reflektor mögött épp csak ki tudta venni a körvonalukat. A Spíler lenyelte a papírt, benne a kokainnal. Kokótól és vérszomjtól fűtve, lángoló dühvel meglódult a Chevy felé.

– Szálljatok ki, ti köcsögök!

Valaki kiszállt az utasoldalon. Gyereknek látszott… nem is, annál köpcösebb… egy törpe.

A Spíler robogott tovább.

– Hozz egy szerelővasat is, te pöcskaró, mert szükséged lesz rá!

– Tévedés – mondta a törpe halk, rekedtes hangon.

A Spíler megtorpant és hunyorogva bámult a reflektorfénybe. Nem törpe ez, pont hogy egy nagydarab fickó. Egy óriás. Hatalmas volt, és egyre nőtt, ahogy közeledett. Túl gyorsan. A Spíler sarkon pördült és futásnak eredt. Három lépést tett meg, amikor az állkapocs rázárult a fejére és a vállára, úgy roppantva össze a csontjait, mintha ropik lennének.

Amikor a Chevy visszakanyarodott az útra, a Spílerből csak az egyik rikító sárga vászoncipője maradt. Az arra járók két napig futólag elgondolkodnak majd ezen a rejtélyes fél pár cipőn, aztán egy éhes varjú elcipeli. Senki nem veszi észre, hogy a láb még benne van.

Második rész
VASÁRNAP

„Minden misztikus tapasztalat véletlen,

és ez természetesen fordítva is igaz.”

Tom Stoppard: Salto mortale

(Upor László fordítása)

2
Pine Cove

A Pine Cove nevű település egy part menti fenyőerdőben feküdt, valamivel délre a nagy Big Sur-i vadontól, egy kis természetes kikötőben. A falut egy ohiói tehenész alapította az 1880-as években, aki az öböl körüli zöldellő dobokon tökéletes legelőt talált a jószágainak. A település – már ha nevezhető így a két család meg a száz tehén – névtelen maradt az 1890-es évekig, amikor az itt horgonyt vető bálnavadászok elkeresztelték Harpooner’s Cove-nak, azaz Szigonyos-öbölnek.

Mivel az öböl védelmet nyújtott a kis bálnavadászhajóknak, és a dombokról látni lehetett a messze kint a tengeren vándorló szürke bálnákat, a bálnavadászoknak jól ment a soruk, és a falu nőtt-nődögélt. Harminc éven át a halál zsíros köde lebegett a település felett, és nemcsak átvitt értelemben, hanem a valóságban is: az ötszáz gallonos üstök eregették, amelyekben bálnák ezrei főttek olajjá.

Amikor a bálnapopuláció megcsappant, és a bálnaolajat felváltotta az áram meg a petróleum, a bálnavadászok elhagyták Harpooner’s Cove-t, bálnacsontok hegyeit és rozsdás üstöket hagyva maguk után. A falu sok autóbeállóját a mai napig napszítta bálnaborda boltív szegélyezi, és amikor a nagy szürke bálnák erre vándorolnak, még ma is kiemelkednek kicsit a vízből és gyanakvó pillantást vetnek a kis öböl felé, mintha újra mészárlásra számítanának.

A bálnavadászok távozása után a falu megélhetését a marhatenyésztés, majd a higanybányászat biztosította. A higanyt a közeli dombokon találták, és a lelőhely nagyjából akkor apadt ki, amikor a Big Suron átvezető tengerparti autópálya elkészült, így Harpooner’s Cove egykettőre turistavároska lett.

Néhány arra tévedő egyén, aki szeretett volna hasítani magának egy kis szeletet Kalifornia turistaiparának tortájából, ugyanakkor nem kért a stresszes nagyvárosi életből San Franciscóban vagy Los Angelesben, megtelepedett. Motelek, ajándékboltok, éttermek és ingatlanirodák épültek. A Pine Cove körüli dombokat felparcellázták. A fenyőerdőkből és legelőkből óceánra néző telkek lettek, és ezeket aranyáron adtak el a Kalifornia központi völgyéből érkező turistáknak, akik a tengerpartra szándékoztak visszavonulni.

A falu ismét növekedésnek indult, nyugdíjasok és fiatal párok népesítették be, akik elmenekültek a zsúfolt nagyvárosból, hogy egy csendes tengerparti városkában neveljék fel a gyerekeiket. Harpooner’s Cove a gyermeket vagy halált várók városa lett.

Az 1960-as években a fiatal, környezettudatos lakók úgy vélték, hogy a Harpooner’s Cove név a falu történelmének szégyenteljes időszakára utal, és hogy a Pine Cove, azaz Fenyő-öböl elnevezés jobban illene a régies, bukolikus imázshoz, márpedig a város egyre inkább ezt kultiválta. Így aztán a történelmet egy tollvonás és egy tábla – ÜDVÖZÖLJÜK PINE COVE-BAN, BIG SUR KAPUJÁBAN – segítségével tisztára mosták.

Az üzleti negyedet a tengerparti autópályával párhuzamosan futó Cypress Street nyolc háztömbnyi része tette ki. Az utca legtöbb épületén Tudor-stílusú favázas homlokzat díszelgett. Ez Pine Cove-ot kivételessé tette Kalifornia parti települései között, ugyanis azok zömében a spanyol–mór építészet dominált. Néhány eredeti épület még állt ugyan, és a nyers gerendáikkal meg a régi vadnyugati érzetükkel bökték is a Kereskedelmi Kamara szemét, mert a szervezet a turizmus felvirágoztatása érdekében az angolos stílust preferálta.

A tematikus következetességre irányuló, tessék-lássék próbálkozás jegyében több autentikusnak titulált régimódi angol étterem nyílt a Cypress Streeten, hogy a turistákat az íztelen angol konyha ígéretével csábítsa. (Egy vállalkozó még egy autentikus angol pizzériával is kísérletezett, de aztán felismerte, hogy a főtt pizzában éppen az étel jellegzetessége veszik el.)

Pine Cove lakói ezeket az éttermeket egy hindu tehénpásztor kétszínűségével kerülték: a hasznot szívesen learatták, csak ne kelljen megkóstolni a terméket. A helybéliek abban a néhány félreeső kávézóban étkeztek, amelyek nem akartak többet, mint jó koszttal és színvonalas kiszolgálással megélni a törzsvendégekből, és nem óhajtották túlárazott, feltűnősködő bájjal kivájni a turistapiac felpüffedt tetemének szemét.

A Cypress Street üzleteinek szerepe pusztán annyi volt, hogy a turisták zsebéből a helyi gazdaságba mozgassák át a pénzt. A helybéliek szempontjából egyik üzlet sem árult semmi használhatót. A nyaralási költekezés lázától fűtött turisták a Cypress Streetet érdekes ajándékok Mekkájának látták, amelyekkel bizonyíthatják otthon, hogy igenis elutaztak valahová. Valahová, ahol nyilván megfeledkeztek arról, hogy hamarosan haza kell menniük a jelzáloghoz, fogorvosi csekkekhez és az American Express-számlához, ami úgy érkezik meg hó végén, akár egy pénzügyi Halálangyal.

És a turisták vásároltak. Vásároltak tengerividra- és bálnafigurákat fából, műanyagból, rézből vagy ónból, rányomva kulcstartóra, képeslapra, poszterre, könyvborítóra és kotonra. Vásároltak mindenféle felesleges limlomot a könyvjelzőtől a szappanig, amelyen az állt: Pine Cove, Big Sur kapuja.

Az évek múlásával az lett a kihívás a Pine Cove-i üzlettulajdonosoknak, hogy olyan giccses árucikket találjanak ki, amit már nem is lehet eladni. Gus Brine, a helyi vegyesbolt tulajdonosa felvetette a Kereskedelmi Kamara egyik ülésén, hogy a kereskedők – anélkül hogy rácáfolnának a magas nívójukra – tehéntrágyát töltsenek üvegekbe, címkézzék fel a Pine Cove, Big Sur kapuja szöveggel és árusítsák eredeti szürkebálna-ürülékként. Ahogy pénzügyi kérdésekben gyakran előfordul, Brine javaslatában nem látták meg az iróniát, az indítványt elfogadták, tervet készítettek, és bizony ha találnak önkéntest a csomagolás kivitelezésére, a Cypress Street polcain számozott, limitált kiadású Eredeti bálnaürülék feliratú üvegek sorakoztak volna.

Pine Cove lakói lassú, módszeres eltökéltséggel kopasztották meg a turistákat, amely foglalatosság több várakozást foglalt magában, mint tevékenységet. Az élet általában véve is lassú volt Pine Cove-ban. Még az óceán felől fújó szél is lassan osont minden este a fák között, bőven adva időt a városiaknak, hogy vigyenek be fát és begyújtsanak a nyirkos hideg ellen. Reggelente a Cypress Street üzletein a Nyitva táblákat a kitett nyitvatartási időre fittyet hányva fordították meg. Néhány üzlet korábban nyitott, mások késve, megint mások egyáltalán nem, főleg, ha parti sétára való idő volt. Mintha a helyiek egy kis békét leltek volna, és most várnák, hogy valami történjen.

És történt is.

Éjfél körül aznap este, amikor a Spíler eltűnt, Pine Cove minden kutyája ugatásban tört ki. A következő negyedórában cipők repültek, fenyegetések harsantak és újra meg újra felhívták a seriffet. Feleségeket vertek szájon, pisztolyokat töltöttek meg, párnákat püföltek, és Mrs. Feldstein harminckét macskája egyszerre öklendezett fel szőrgolyót a tornácon. Felszökött az emberek vérnyomása, előkerült az aszpirin, és Milo Tobin, a város gonosz ingatlanvállalkozója az ablakon kinézve azt látta, hogy a fiatal szomszédja, Rosa Cruz pucéran kerget két törpespiccet az udvarán. Ez már túl sok volt Milo láncdohányos szívének: a gonosz ingatlanvállalkozó összeesett, kicsit vergődött a padlón, akár a hal, majd kilehelte a lelkét.

Egy másik dombon Van Williams fadoktor türelme végleg elfogyott. A szomszédjában egy keresztény család lakott, és hat labradorjuk amúgy is egész éjjel ugatott, nem kellett azoknak természetfeletti provokáció. Van ipari láncfűrészével egy harmincméteres Monterey-fenyőt döntött a család új Dodge furgonjára.

Pár perccel később azt a mosómedvecsaládot, amely általában Pine Cove utcáit járva a kukákat dézsmálta, átmenetileg különös bölcsesség szállta meg, és a megszokott tevékenységük helyett kilopták az autómagnót az összezúzott furgonból, és beszerelték a kuckójukba egy üreges fa törzsében.

A kakofónia egy óráig tartott. A kutyák átadták az üzenetüket, és mint általában, amikor közelgő földrengésre, tornádóra vagy vulkánkitörésre figyelmeztetnek, az üzenetüket az emberek abszolút félreértették. A másnap reggel nagyon álmos, zsémbes kisvárosra virradt, ahol majdnem mindenki perekkel fenyegetőzött és biztosítási károkat jelentett be, de senkinek nem volt halvány sejtelme sem arról, hogy valami közeleg.

Aznap reggel hatkor egy rakás öregember ácsorgott a vegyesbolt előtt. Az éjszakai eseményeket taglalták, egy pillanatra sem engedve, hogy a tudatlanságuk akadályozza az eszmecserét.

A kis parkolóba egy új, négykerékhajtású pickup állt be. Augustus Brine kecmergett ki belőle, és úgy rázta a hatalmas kulcscsomóját, mintha hatalmi talizmán lenne, amit magától a Gondnokistentől kapott. Nagydarab ember volt, hatvanéves, a haja és a szakálla fehér, a válla meg akár egy hegyi gorilláé. Az emberek hol a Télapóhoz hasonlították, hol Odin istenhez.

– Jó reggelt, fiúk! – morogta az öregeknek, mire azok mögé csődültek, ahogy kinyitotta az ajtót, és beengedte őket a Brine Csali, Felszerelés és Ínyenc Borok üzletbe. Felkapcsolgatta a villanyokat, és nekilátott lefőzni az első két kanna kávét, különleges recept alapján, erős pörkölésű kávészemekből, az öregek pedig kérdésekkel sorozták.

– Gus, hallottad éjjel a kutyákat?

– Aszongyák, hogy egy fa kidőlt nálad a dombon.

– Tudnál főzni koffeinmentest is? A doki szerint hanyagolnom kell a koffeint.

– Bill szerint egy tüzelő szuka kezdte az ugatást, de nem tudom, mer az egész városba ugattak a kutyák.

– Te aludtál? Én nem tudtam visszaaludni.

Brine szólási szándékát jelezve felemelte egyik jókora mancsát, mire az öregek elhallgattak. Így volt ez minden reggel. Brine egy beszélgetés közepén érkezett meg, és azonnal kijelölték a szakértő és mediátor szerepre.

– Uraim, fől a kávé. Az éjszaka történtekkel kapcsolatban tudatlanságomnak kell hangot adnom.

– Úgy érted, nem ébredtél fel? – kérdezte Jim Whatley a Brooklyn Dodgers-baseballsapka alól.

– Tegnap este korán nyugovóra tértem két üveg tizenéves cabernet-vel, Jim. Ami utána történt, arra a tudomásom és a beleegyezésem nélkül került sor.

Jim zokon vette Brine közönyét.

– Hát, pedig az éjjel a város összes nyavalyás kutyája olyan ugatást rendezett, mintha a világ vége közeledett volna.

– A kutyák dolga az ugatás… – jelentette ki Brine. Azt hozzá sem tette, hogy „nagy ügy”, kicsendült a hangjából.

– De minden kutya a városban? Mind egyszerre? George szerint valami természetfeletti izé.

Brine a szemöldökét felvonva nézett George Petersre, aki a kávégépnél állt káprázatos fogsorú mosollyal.

– És mi vezetett arra a következtetésre, George, hogy ennek a felfordulásnak természetfeletti oka volt?

– Húsz éve először kanosan ébredtem. Egyből magamhoz tértem. Azt hittem, hogy ráhemperedtem az elemlámpára, amit az ágy mellett tartok éjszakai vészhelyzetre.

– Hogy szuperált az elem, Georgie? – szólt közbe valaki.

– Próbáltam felébreszteni az asszonyt. Rácsaptam a lábára, hogy felkeltsem a figyelmét. Mondtam neki, hogy támad a medve, és egy golyóm maradt.

– És? – töltötte ki a szünetet Brine.

– Azt mondta, tegyek rá jeget, az majd lelohasztja.

– Hát, ez nekem tényleg természetfeletti eseménynek hangzik – simogatta a szakállát Brine. A csoport többi tagja felé fordulva közölte a verdiktet: – Uraim, egyetértek George-dzsal. Ahogy Lázár feltámadása a halottaiból, úgy ez a megmagyarázhatatlan erekció is kézzelfogható bizonyíték a természetfelettire. Most, ha megbocsátanak, fizető vendégeim is vannak.

Az utolsó megjegyzéssel nem gúnyolódni akart az öregeken, akiknek megengedte, hogy egész nap ingyen igyák nála a kávét. Augustus Brine rég megnyerte őket magának, abszurd lett volna, ha bármelyiküknek is eszébe jut máshol venni a bort, sajtot, csalit, benzint, pedig Brine árai jó harminc százalékkal magasabbak voltak, mint a Thrifty-Marté pár házzal arrébb.

Vajon a Thrifty-Mart pattanásos alkalmazottai tudnának tanácsot adni, hogy melyik csalira harap legjobban a tőkehal, receptet kínálni egy elegáns kapormártáshoz ugyanezen hal mellé, ajánlani egy finom bort a vacsorához, és egyúttal név szerint rákérdezni a család minden tagjának hogylétére három nemzedékre kiterjedően? Nem tudnának! És ezért volt képes Augustus Brine sikeres üzletet vezetni kizárólag helyiekre alapozva egy turistákra bazírozó városkában.

Brine odament a pulthoz, ahol egy pincérkötényes, vonzó nő várakozott, türelmetlenül gyűrögetve egy ötdollárost.

– Öt dollárért ólmozatlan, Gus – nyomta a pénzt Brine kezébe.

– Nehéz éjszakád volt, Jenny?

– Látszik? – Jenny látványosan megigazította derékig égő gesztenyevörös haját és lesimította a kötényét.

– Csak megalapozott feltételezés – mondta Brine mosolyogva, kivillantva az évek során fogyasztott kávétól és pipadohánytól elszíneződött fogait. – A fiúktól tudom, hogy éjjel az egész városban ramazúri volt.

– Ja, a kutyák. Azt hittem, csak felénk. Hajnali négyig nem aludtam, akkor meg csengett a telefon, és az ébresztett.

– Hallottam, hogy Roberttel szétmentetek.

– Valaki megírta hírlevélben, vagy mi? Csak pár napja történt. – A bosszúságtól kellemetlenül reszelős lett a nő hangja.

– Kisváros ez – mondta Brine gyengéden. – Nem akartam tolakodni.

– Ne haragudj, Gus, csak a kialvatlanság. Annyira fáradt vagyok, idefelé megesküdtem volna, hogy Wayne Newtont hallom, amint a Jézusban barátra leltünköt énekli.

– Talán hallottad is.

– De a zene egy fenyőfából jött. Én mondom, egész héten tiszta gügye voltam.

Brine átnyúlt a pulton és megpaskolta a nő kezét:

– Az életben az egyetlen állandó dolog a változás, de ettől még korántsem könnyű. Ne légy szigorú magaddal.

Abban a pillanatban Vance McNally, a helyi mentősofőr robbant be az ajtón. Az övén lógó adóvevőből olyan sistergés áradt, mintha most szállt volna ki egy fritőzből.

– Találjátok ki, hogy az éjjel ki dobta fel a pacskert – mondta, láthatóan azt remélve, hogy senki nem tudja.

Mindenki feléje fordult és várta a nagy hírt. Vance egy pillanatig sütkérezett a figyelemben, élvezte fontosságának tudatát.

– Milo Tobin – árulta el végül.

– A gonosz ingatlanvállalkozó? – kérdezte George.

– Ő bizony. Éjfél körül. Most zsákoltuk be – tájékoztatta Vance a csoportot. Majd Brine-ra nézett: – Kaphatok egy csomag Marlborót?

Az öregek egymás arcát fürkészték, mi a helyes reakció Vance hírére. Mindegyikük arra várt, hogy a másik mondja ki, amire mind gondoltak, például, hogy „Mindig a legjobbak mennek el” vagy éppenséggel „Nem kár érte”, de mivel mind tisztában voltak vele, hogy Vance következő faragatlan bejelentésének talán éppen ők lesznek a szenvedő – illetve már kiszenvedett – alanyai, próbáltak valami szépet mondani. Nem parkolsz a mozgássérült helyre, hacsak az irónia erői nem adnak rá okot, és nem mondasz rosszat a halottakról, hacsak nem akarod, hogy legközelebb téged dugjanak zsákba.

Jenny mentette meg őket.

– Ő aztán tisztán tartotta a Chryslerét, mi?

– Az egyszer biztos.

– Csillogott-villogott.

– Mintha új lett volna.

Vance mosolygott azon, hogy bejelentése milyen feszengést okozott.

– Viszlát később. – Megfordult és egyenesen nekiment a mögötte álló pöttöm embernek.

– Elnézést, öregem – mondta Vance.

Senki nem látta a férfit bejönni, és nem hallották az ajtó feletti csengőt sem. Az öreg arab volt, sötét bőrű, hosszú horgas orrú; átható szürkéskék szeme körül redőkben lógott a bőre. Ráncos szürke flanelöltönyt viselt, minimum két számmal nagyobbat a kelleténél. Kopasz feje búbján vörös jambósapka trónolt. A gyűrött megjelenése meg az apró termete miatt egy hasbeszélő bábjára emlékeztetett, amely hosszú időt töltött egy kis bőröndben.

A pöttöm ember Vance orra alá dugta a csontos öklét, egy sor dühös arab szót hadart el, az idegen káromkodás kéken fénylett a levegőben, akár egy damaszkuszi penge. Vance kihátrált az ajtón, beugrott a mentőautóba és elhúzott.

Mindenkit megdöbbentett a pöttöm ember heves haragja. Tényleg látták azt a kék izzást? Az arab pali foga tényleg hegyesre van reszelve? Abban a pillanatban tényleg fehéren izzott a szeme? Ezekről a kérdésekről sosem beszélnek majd.

Augustus Brine tért magához elsőként.

– Segíthetek valamiben, uram?

Az arab szemében eltompult a természetellenes fény, és alázatosan, szinte hajbókolva kérdezte:

– Elnézést, kaphatnék egy csipetnyi sót, kérem szépen?

3
Travis

Travis O’Hearn egy tizenöt éves Chevy Impalát vezetett. Még L. A.-ben vette azon a pénzen, amit a démon egy stricitől szedett el. A démon az anyósülésen ült, a fejét az ablakon kidugva lihegett a lobogó parti szélbe, olyan nyáladzó lelkesedéssel, akár egy ír szetter. Időnként behúzta a fejét a kocsiba, Travisre nézett és azt dalolta cukkoló hangsúllyal, kisfiús hangon:

– Anyád a pokolban szopja a fa-aszt. Anyád a pokolba szopja a fa-aszt. – Aztán a hatás kedvéért párszor körbeforgatta a fejét… háromszázhatvan fokban.

Az éjszakát egy olcsó motelben töltötték San Juniperótól északra, és a démon talált egy kábelcsatornát, ahol az Ördögűző vágatlan változatát adták. Travis még ennek is örült, mert előző alkalommal, amikor a démon az Óz, a csodák csodáját nézte meg, egy egész napon át vagy repülő majmot játszott, vagy azt visította: „És kiskutyádra is ez vár!”

– Maradj nyugton, El Kaplak, így nem tudok vezetni – szólt rá Travis.

A démon azóta fel volt pörögve, hogy előző éjjel megette azt a stoppost. A fickó be lehetett kokózva vagy speedezve. Hogyhogy a drog hat a démonra, a méreg viszont meg se kottyan neki? Rejtély.

A démon egyik hosszú, hüllőszerű karmával megkopogtatta Travis vállát.

– A motorháztetőn akarok utazni. – Olyan volt a hangja, mintha rozsdás szögek zörögnének egy konzervdobozban.

– Ahogy óhajtod – mutatott előre Travis.

A démon kibújt az ablakon, előremászott és leült a motorháztetőre, akár egy pokolbéli orrdísz, villás nyelve úgy lobogott a szélben, mint a vihar tépte árbócszalag, beterítve a szélvédőt nyállal. Travis bekapcsolta az ablaktörlőt, és hálás volt, hogy a Chevyt ellátták intervallumkapcsolóval.

Egy teljes napja ráment Los Angelesben, mire olyan stricit talált, akiből kinézte, hogy annyi lóvét tart magánál, amennyiért tudnak szerezni egy kocsit. Aztán még egy nap kellett, mire a tag végre egy olyan eldugott helyre tévedt, ahol a démon megehette. Travis ragaszkodott hozzá, hogy a démon magában étkezzen. Evés közben ugyanis láthatóvá vált mások számára. És nem mellesleg a háromszorosára nőtt.

Travist az a visszatérő rémálom gyötörte, hogy meg kell magyaráznia útitársa étkezési szokásait.

Abban az álomban Travis az utcán sétál, amikor egy rendőr megkopogtatja a vállát.

– Elnézést, uram – szólítja meg a rendőr.

Travis végrehajt egy lassított, Sam Peckinpah-megfordulást.

– Igen?

– Ne haragudjon – folytatja a zsaru –, de ismeri azt a nagy, pikkelyes fickót amott? Aki éppen a polgármestert majszolja? – A démon felé mutat, amint az egy hajszálcsíkos poliészteröltönyt viselő férfi fejét harapja le éppen.

– Nos, igen, ismerem – feleli Travis. – Ő El Kaplak, egy démon. Pár naponta muszáj neki megennie valakit, különben nyűgös lesz. Hetven éve ismerem. Jótállok érte.

A rendőr, aki már mindenféle dumát hallott, azt mondja erre:

– Városi rendelet tiltja a választott tisztségviselők engedély nélküli elfogyasztását. Láthatnám az engedélyét, uram?

– Sajnálom, nincs engedélyem, de örömmel szerzek, ha elmondja, hová kell mennem érte.

A zsaru sóhajt és nekifog kitölteni egy büntetőcédulát:

– Engedélyt csak a polgármester adhat, de őt a barátja már majdnem elfogyasztotta. Mi nem szeretjük, ha idegenek eszik meg a polgármesterünket. Sajnos meg kell bírságolnom.

Travis tiltakozik:

– Még egy bírság, és felmondja a biztosító a szerződésemet! – Az álomnak ezt a részét sosem értette: életében nem volt biztosítása. A zsaru rá se hederít, csak kitölti a büntetőcédulát. Még az álomban is csak a munkáját végzi.

Travis szörnyen igazságtalannak érezte, hogy El Kaplak még az álmaiba is betolakszik. Legalább az álom menekvést kínálhatna a démontól, ha már vele van hetven éve, és vele is marad örökre, hacsak nem találja meg a módját, hogy visszapaterolja a pokolba.

Kilencvenéves létére Travis elképesztően jó karban volt. Alig látszott többnek húsznál, amennyi idősen megidézte a démont. Sötét szemű, inas ember volt, éles arcvonásai gonosznak tűnhettek volna, ha ábrázata nem tükrözött volna folyton meghökkenést, mintha egy olyan választ keresne, amitől az életben minden világossá válik, csak persze előbb emlékeznie kell a kérdésre.

Nem arra számított, hogy örökösen úton lesz a démonnal, és közben azt próbálja kitalálni, hogyan vessen véget a gyilkolásnak. A démon néha naponta evett, máskor meg hetekig nem ölt. Travis nem látott a viselkedésében logikát, összefüggést, sémát. Néha le tudta beszélni a démont az ölésről, máskor csak annyit tudott tenni, hogy bizonyos áldozatok felé terelte. Amikor csak tehette, striciket és drogdílereket etetett meg vele, olyanokat, akiket az emberiség nélkülözni tudott. Máskor kénytelen volt csavargókat vagy koldusokat választani, akiket senki nem hiányol.

Volt idő, amikor sírva küldte El Kaplakot egy hobó vagy hajléktalan néni után. Voltak barátai a hajleszek között, amikor tehervonatokon utazott a démonnal, még az automobilok elterjedése előtt. Egy-egy csöves, aki azt se tudta, mikor lesz legközelebb a feje felett tető vagy a kezében pia, megosztott vele egy tehervagont vagy egy üveget. És Travis megtanulta, hogy a szegénység nem jelent gonoszságot, a szegénység csak megnyitja az utat a gonoszság felé. Évek elteltével aztán megtanulta félretenni a bűntudatot, és El Kaplak időnként csavargókat vacsorázott.