LUCY ANNE WOOD

Lucy Jane Wood: Rewitched

Copyright © 2024 by Lucy Jane Wood

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lucy Jane Wood: Rewitched

Macmillan, an imprint of Pan Macmillan, 2024

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 615 650 762 4 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Charlotte West, Honey Plum Paper

Szerkesztő: Váry Orsolya

Korrektor: Szemler Zsófia, Kiss Regina

Tördelés: Anassa

Műfaj: romantikus, paranormális

Azoknak a lányoknak, akik a boszorkányok

csodálatos világával nőttek fel, és tudják,

hogy a varázslat az ujjuk hegyén van.

Első fejezet
VALAMI GONOSZ

Egy boszorkány mindig megérzi egy másik varázserővel született ember jelenlétét. Mielőtt bemutatkoznának egymásnak, mielőtt megmutatkozna a varázserejük, tudat alatt érzékeli, hogy az illető megérkezett. A boszorkány ezt először a bőrén fogja érezni. Elkezd bizseregni, mint a sörbettől és a statikus elektromosságtól, libabőrös lesz a karja, és végül megborzong. Érezni fogja, hogy metszőbbé, édesebbé, szinte rezessé válik a levegő. Utána következik az alig érezhető, a földre, a parázsra és a ropogós almára emlékeztető illat, ami bódító és tömény illattal keveredik, amelyet melegségként és otthonként lehetne jellemezni. És legfőképpen a füle és a hüvelykujja bizsergése fogja meggyújtani a gyufát, és lángra lobbantani a megérzés faszenét. A boszorkány lépteinek hangja azt fogja suttogni, hogy valami közeledik felé.

Belle sajnos feleslegesen volt ennek a hasznos információnak a birtokában, mert annak ellenére, hogy huszonkilenc éves, háromszázhatvanhárom napos és néhány órás volt, még sohasem találkozott másik boszorkánnyal. Természetesen az anyját és a nagymamáját leszámítva, aki néhány évvel ezelőtt átkelt a fátyol túloldalára. A tizenötödik születésnapján Belle-t váratlanul meglátogatta a boszorkánytanács két tagja, hogy elkezdődhessen az úgynevezett „elsötétedés” hosszú folyamata, de alig emlékezett erre, mert ijesztőnek találta az egészet, és a szertartás túlnyomó részében elbújt a haja mögött, vörös volt az arca, és azt kívánta, hogy érjen véget az egész. Nem került kapcsolatba a tanáccsal, mióta a képességeinek birtokába került, és önállóan kellett felfedeznie, hogy miféle lehetőségek rejlenek a varázslásban, mert ez volt a szokás.

A mindennapjai részévé vált, hogy az anyja békés és jó szándékú varázsigéivel nőtt fel, és ez azt jelentette, hogy mindig úgy érezte, a varázslat elérhető közelségben van. Nem létezett egyetlen olyan pillanat, amikor belécsapott a felismerés, mert mindig ott volt. Amikor Belle az anyja közelében volt, a Bonnie-ból kiáramló varázslat mindig elárasztotta a lányt, és ez annyira normális volt, hogy jóformán észre sem vette.

Belle már régen nem számított arra, hogy találkozni fog egy másik boszorkánnyal. Manapság a boszorkányok ritkaságnak számítottak, és állítólag minden egyes generációval egyre ritkábbak lettek, ő pedig nem akarta felkutatni őket, nehogy bajba kerüljön. Csendes életet élt a nem boszorkányok világában, és ezzel tökéletesen elégedett volt.

– Mit mondtam neked ezekkel a hűségkártyákkal kapcsolatban, Belle? Összevissza osztogatod a pecséteket. Egy vagyonba kerülsz nekem.

Violet kifogástalan üzletasszony volt. Mindig drága, halványkék vagy halványlila kosztümöt viselt azért, mert a neve jelentése „ibolyaszínű”, ősz haját pedig hetente kétszer tette rendbe a fodrász. Manapság lassan, de céltudatosan lépdelt az elegáns, ezüst sétabotja segítségével, és lenyűgöző gyűjteménye volt régi sálakból. Belle évek óta dolgozott a Lunar könyvesboltban, és biztosra vette, hogy még sohasem látta Violeten kétszer ugyanazt a sálat. Továbbra is Vi felügyelte az üzletben zajló eseményeket, de már csak hetente egyszer vagy kétszer ugrott be, hogy csíkokat húzzon az ujjával a poros felületekre, megcsipkedje mindenki arcát, és ellenőrizze, hogy Belle nem követ-e el afféle ostobaságokat, hogy két hűségpecsétet ad egy helyett.

– Vi! – szólt hátra Belle a válla fölött, miközben lerakott egy kupac friss kiadványt az átmeneti helyére. – Csütörtök van, délután két óra, és tele van a bolt. Szerintem nem kellene amiatt aggódnod, hogy könyvjelzőket osztogatok.

Lábujjhegyre állt, felrakott a legfelső polcra egy rendkívül vaskos mitológiai gyűjteményt, utána udvariasan utat tört magának a vásárlók tengerében a főnöke felé.

Violet bűnbánóan ránézett, miközben átadott neki néhány elkóborolt könyvet.

– Nos, valójában nem zavar a dolog. Nekem tetszett, hogy az összes könyvbe beletetted őket, mint egy kis csemegét. De Christopher azt mondja, hogy ha az élükre állítjuk a pennyket, akkor a fontok…

– Christopher sok mindent mond – vágott a főnöke szavába Belle. Violet felvonta a szemöldökét, és Belle gyorsan visszavonulót fújt. – Ami nagyszerű dolog, imádom a hasznos tanácsait, ehhez nem is fér kétség. – Megköszörülte a torkát. – De még nem szoktam hozzá ahhoz, hogy állandóan itt van, és változtatásokat eszközöl.

– Ezeket a változtatásokat már régen meg kellett volna tennünk – érvelt Violet.

– Igen, csakhogy a javaslatai… nos, nem egészen illenek bele abba a Lunar-élménybe, amiért idejárnak az emberek.

– Tisztában vagyok azzal, hogy különböző elképzeléseitek vannak a hely jövőjével kapcsolatban. De te is tudod, hogy ha rajtam múlt volna, nem kellett volna behoznom a képbe a fiamat. Miattad nem volt más választásom.

Violet jelentőségteljes pillantást vetett Belle-re a tökéletes tartású szempillája alól.

Belle felsóhajtott.

– Ne csináld ezt, Vi! Már több százszor megrágtuk ezt a témát.

– Bárcsak ne lennél ennyire önző, és teljesítenéd egy törékeny, idős asszony kívánságát…!

Violet tekintete szomorú volt, de mosolygott, miközben belelapozott egy bentlakásos iskoláról szóló gyerekkönyvbe. A manikűrözött körmei vörösre voltak festve.

Belle résnyire húzta a szemét.

– Te nem vagy törékeny. A társadalom rákfenéje vagy.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. Egy ártatlan és gyenge idős hölgy vagyok, aki arra az emberre szeretné hagyni az imádott üzletét, aki a legjobban szereti – felelte Violet. – Úgy vezethetnéd ezt a boltot, ahogy neked tetszik, én pedig a színházban tölthetném a délutánjaimat ahelyett, hogy téged piszkállak a megcsappant raktárkészlet miatt.

– Mikor fogod feladni végre? – kérdezte bosszúsan, de mosolyogva Belle.

Igazság szerint jólesett neki, hogy Violet még mindig ragaszkodik ahhoz, hogy átadja neki a gyeplőt. Ez a bolt volt a főnöke szeme fénye, és évekkel ezelőtt indította el ezt a keresztes hadjáratot.

– Majd akkor, ha aláírjuk a papírokat. És alá fogjuk írni őket – közölte Violet, azután magabiztosan bólintott egyet, szemügyre vette az „Őszi olvasmányok” feliratú asztalt, és néhány milliméterrel arrébb tolta az egyik könyvet, hogy tökéletesen álljon.

– Nem fogjuk aláírni őket – helyesbített Belle. – Már ezerszer megmondtam: képtelen lennék egyedül vezetni ezt a helyet.

Elsétált a tölgyfából készült asztal mellett, és menet közben megigazította a pénztár környékére kipakolt üdvözlőkártyákat és szezonális csokrokat, amelyekbe miniatűr tökök és fekete nyúlfarkak voltak beletűzve, mert közeledett az október. A virágokat a Floresca bellus varázsige tartotta frissen.

– Én pedig ezerszer megmondtam, hogy nem lennél egyedül. – Violet megcsóválta a fejét. – A hétköznapokon itt van Jim és Monica, a hétvégén pedig az új lány, akinek az a rémes karika van az orrában.

– Te is tudod, hogy a gyeplő átvételéről beszélek. Az nem az erősségem. Én inkább csak úgy… sodródok.

– Azóta nem tettem itt semmi hasznosat, mióta a nyomdagép modern technológiának számított. Évek óta tőled származnak a jó ötletek.

– De ez a hely a te gyereked. Én csak azért vagyok itt, hogy megérkezzenek és távozzanak a könyvek, és elégedettek legyenek a vásárlók. Nagyjából ennyi az egész.

– És nagyjából ez a lényege az egésznek. Mindketten tudjuk, hogy gyakorlatilag önállóan vezeted ezt a helyet. Én már túl öreg vagyok ehhez, és jobb dolgom is van annál, mint hogy krimiket ajánljak a műveletlen tömegeknek.

– A krimikkel nincs semmi baj. Te egy megrögzött sznob vagy, Vi. És mivel ismersz, azt is tudod, hogy néhány hónap alatt csődbe vinném a boltot.

– Ne becsüld alá magad! Képtelen vagyok elviselni. Tehetséges és okos nő vagy, akiben vakon megbízom. Nem akarom kimondani, hogy hány éve teszel itt csodát, mert szeretem letagadni a koromat. Nem mersz kockázatot vállalni, és túlságosan aggódsz amiatt, hogy mi sülhet el rosszul.

Violet hegyes, csillogó körmével Belle-re bökött.

– Egyszerre bókolsz és sértegetsz. Remekül csinálod.

Belle összeráncolta a szemöldökét, és beállt a pénztárba.

Vilolet nekitámaszkodott a zöld márványból készült pultnak, elővett egy piperetükröt, és a helyére simított egy hajszálat.

– Ez művészet. – Cuppantott egyet a szájával. – De ha továbbra sem fogadod el a nagyszerű ajánlatomat, akkor kénytelen leszek Christopherre bízni az üzlet vezetését. Nem bíznék meg egy idegenben. Csak akkor tudom kiélvezni a nyugdíjas éveimet a tengerjárókon és az elegáns üzletekben, ha a Lunar jó kezekben van. És Christophernél jó kezekben lesz.

– Természetesen – felelte higgadtan Belle, visszanyelve a büszkeségét. – Igaz, hogy nem tud megkülönböztetni egy könyvet egy töktől, de a nyereség és a veszteség fogalmát ismeri.

Belle abban reménykedett, hogy az a zene, amit reggel választott, elnyomja a hátsó iroda felől érkező hangokat. Christopher odabent káromkodott és harsányan hahotázott, miközben az egyik üzletfelével beszélt telefonon. Belle megborzongott, amikor észrevette, hogy az egyik vásárló a zaj felé fordul.

Úgy tűnt, hogy Christopher kizárólag a nyereség és a veszteség fogalmát ismeri, és ez olyan döntésekhez vezetett, amelyek egyre jobban összetörték Belle szívét. Két évvel ezelőtt Violet úgy döntött, hogy háttérbe vonul, és kissé kelletlenül ugyan, de átadja a gyeplőt az üzletember típusú fiának, és Christopher azóta folyamatosan belekötött azokba a dolgokba, amelyeket Belle vezetett be a tíz év alatt, mióta a Lunarban dolgozott. A kávéval és péksüteményekkel telepakolt zsúrkocsi tűnt el elsőként, mivel Christopher közölte, hogy a kapucsínók miatt a környék összes anyukája ott fog kávézni. Azon a könyvfesztiválon, amelyet minden évben a környékbeli könyvesboltokkal közösen szerveztek meg, a férfi olyan jóízűen nevetett, hogy szó szerint a térdét csapkodta. És ami ennél sokkal aggasztóbb volt, Christopher néhány nappal ezelőtt hangosan arról beszélt valakivel telefonon, hogy a fiatalabb munkatársakat csak egy hajszál választja el attól, hogy kirúgja őket. Mivel ez volt az utolsó csepp a pohárban, Belle felhívta Violet figyelmét a fia vitatható döntéseire. De Christopher gyorsan közbelépett, makacsul azt állította, hogy Belle túloz, jót nevetett az egészen, és szokás szerint az ujja köré csavarta Violetet. De Belle tudta, hogy valóban rosszra fordultak a dolgok, és ez a bizonyosság mindenhová elkísérte, mint egy hideg és kemény kavics, amelyet a zsebébe csúsztatott.

– Pislogtam egyet, és a világ modern lett – mondta Violet. – Én nem tudok lépést tartani a korral, de a fiam gondoskodni fog arról, hogy ez a hely lépést tartson vele.

– Ennek a helynek nem kell lépést tartania a korral – tiltakozott Belle. – A kényelem és a nyugalom buborékában kellene léteznie, elzárva a világtól.

– Bárcsak így lenne! – felelte Violet vágyakozóan. – A jövő héten találkozunk. Majd felhívlak az augusztusi számokkal kapcsolatban.

Odahajolt Belle-hez, hogy adjon egy csókot az arcára, maga után hagyva a vörös rúzsa elkenődött foltját, az alig észrevehető bajsza érintését és a parfümje édes illatát.

– Szia, Vi! – mondta szeretettel Belle, és integetni kezdett.

Violet kiment a csillogó, fekete autójához, hogy a sofőrje elfuvarozza a tökéletes házához. Rettenetesen gazdag volt, mert korábban a londoni színpadok sztárja volt, de megsérült a hangszalagja, és ez a sajnálatos esemény a könyvek gyógyító világa felé terelte. Belle a holdakkal telehímzett farmerköténye zsebébe dugta a kezét, és a gondolatai a szokásos csatatér felé terelődtek.

Kezdettől fogva túl nagy álomnak tűnt, hogy elfogadja Violet ajánlatát, és megvásárolja a Lunart. És minden egyes alkalommal, amikor Violet szóba hozta a témát, és emlékeztette őt arra, hogy egy nagyszerű lehetőséget szalaszt el, még jobban megrémült.

Sok minden sülhetett el rosszul. Belle-nek fogalma sem volt arról, hogyan zajlanak le az efféle ügyek, és a csekély megtakarítása túlságosan értékes volt ahhoz, hogy kidobja valamire, ami nem garantálta a sikert, pedig Violet rendkívül nagylelkű és szentimentális ajánlatot tett neki. Ráadásul nem akarta kockára tenni az imádott állását, mert keményen megdolgozott azért, hogy felküzdje magát szombati kisegítőből üzletvezetővé.

Ennek ellenére megengedte magának, hogy állandóan ez járjon a fejében. Megengedte magának, hogy elképzelje, valóban meg fogja tenni, és megjutalmazza magát azzal a merészséggel, amelyből korábban az összes döntése fakadt. Mégsem tudott elegendő bátorságot összeszedni ahhoz, hogy meggyújtsa a kanócot, és kiderítse, hogy a robbanás kontrollált lesz-e, vagy mindent elpusztít maga körül. És így teltek a napok. Valaki más ült a volán mögött, Belle pedig az ablakon keresztül nézte az elsuhanó tájat.

Egy lazacszínű kardigános nő odalépett a pénztárhoz. Az egyik kezében egy kupac képeskönyvet és egy tekercs szivárványmintás csomagolópapírt egyensúlyozott, a másik kezébe egy totyogós gyerek kapaszkodott.

– Ez nagyon jó könyv. Azt hiszem, ez a kedvencem – mondta Belle a kislánynak, miközben barna színű papírba csomagolta a kupac tetején lévő könyvet. – Te választottad? Nagyon ügyes vagy.

A kislány szégyellősen bólintott, és belefúrta az arcát az anyja szoknyájába.

– Köszönöm, hogy segített megtalálni a megfelelő könyveket. Egy darabig le fogják foglalni a lányomat – mondta a nő, és hálásan mosolygott.

– Ez csak természetes. – Belle összeadta a tételeket. – Sajnálom, hogy nem tudtam több időt magukra szánni, de ma elég nagy a forgalom. Az időjárás miatt mindenki össze akar gömbölyödni a kanapén egy könyv társaságában.

Abban a pillanatban villámlás hasította ketté az esti égboltot, mintha ez lett volna a végszó, és az üzletet néhány másodperc erejéig vakító fény árasztotta el. Odabent mindig halványan égtek a lámpák, és a Lunar ettől tűnt olyan melegnek és hívogatónak, függetlenül az időjárástól. A villámlást kisvártatva mennydörgés követte, és a hang erejétől megremegtek az emeleten az ólomüveg ablakok. A nő összeszedte a könyveket, bedugta őket a kardigánja alá, felhúzta a lánya fejére a kapucnit, és kelletlenül elindult a kijárat és a zuhogó eső felé.

0

Aznap este valóban nagy volt a forgalom. A Lunarban, amelyet a helybéliek a hangulata és a meghatározhatatlan különlegessége miatt kedveltek, az élet az egyik pillanatról a másikra csapott át nyugodtból nyüzsgővé. Belle-t a szabadnapján gyakran felhívta az idegösszeomlás szélén álló Jim, aki a bolyhos, szőke haja maradékát tépkedte, miközben egyszerre próbálta feltölteni a polcokat és kezelni a pénztárgépet. Az aprócska csapatuk alig tudott lépést tartani Christopher időbeosztásával, mert mindennap munkaerőhiánnyal küszködtek, és túlterheltek voltak.

Miközben Belle a következő vásárlóval foglalkozott, vetett egy pillantást a gyerekrészlegre. Szokás szerint fel volt forgatva, pedig Belle elhelyezett ott egy ügyes kis Libri liberi ordino varázsigét, hogy a puha könyvek és játékok visszapakolják magukat a dobozaikba, amikor senki sem nézett oda. Ezt a varázslatot biztonságosan szétszórhatta az üzletben, csakúgy, mint a többit. A gyerekek nem vonták kétségbe, hogy a könyvek maguktól kerültek vissza a helyükre, a felnőttek pedig természetesen nem vették észre.

Fájdalmasan közeledett a záróra. Miközben Jim és Monica eltakarította a romokat, Belle kiszolgálta az utolsó vásárlókat, akik olyan makacsul kitartottak, mint odakint az eső. A tudata hátsó része érzékelte, hogy a bejárati ajtó fölött megszólal a rézcsengő, aznap legalább ezredszer. Megdörzsölte a karját, mert libabőrös lett a nyitott ajtón keresztül beáramló, hideg levegőtől.

– Esetleg érdekli a hét sztárja? Ez a könyv valóban…

Belle-nek elakadt a lélegzete. Megcsapta egy meleg hullámhoz hasonló érzés, ami egyszerre volt kellemes és erőteljes, tetőtől talpig beterítette, és majdnem magával sodorta. Belekapaszkodott az asztallapba, hogy ne essen el. Ha nem lett volna több esze ennél, azt mondta volna, hogy… nos, azt mondta volna, hogy ez varázslat volt.

– Jól van? – kérdezte aggodalmasan az egyik vásárló.

Belle nyelt egy nagyot, és legyintett egyet.

– Ó, igen, jól vagyok! Elnézést! Kissé megszédültem. Azt jelenti, hogy innom kell még egy kávét.

Szárazon felnevetett, és összeszedte magát, figyelmen kívül hagyva azt az erőteljes érzést, ami az egyik pillanatban felbukkant, a következőben pedig eltűnt. Hosszú volt a nap. Egy kapkodós és ideges mosoly kíséretében, amivel Violet egy cseppet sem lett volna megelégedve, berakta a könyveket egy papírszatyorba, és szólt a következő vásárlónak.

Váratlanul érte a pult túloldalán álló férfi. Először az tűnt fel neki, hogy szinte fenyegetően magas, és önkéntelenül azt is észrevette, hogy ijesztően jóképű. Annyira jóképű, hogy mindenképpen be fog számolni róla Ariadnénak, miután hazaért, és azonnal megbánta, hogy nem talált ki aznapra egy különlegesebb frizurát. A férfi fehér pólót, rozsdaszínű inget és kerek, drótkeretes szemüveget viselt, amit levett, amikor találkozott a tekintetük. Utána belecsúsztatta hosszú, fekete bőrkabátja zsebébe, ami ráfeszült a széles vállára, és a vállig érő sötét, göndör haja belehullott az arcába, amikor lehajtotta a fejét. Miközben hátrasimította a tincseket, megcsillant a hüvelykujján egy borostyánkővel díszített ezüstgyűrű, az egyik kezét letámasztotta a pultra, és közelebb hajolt Belle-hez. A nő azonnal elkapta róla a tekintetét, és elvörösödött.

– Egy kis segítségre lenne szükségem – mondta mély, kellemes, égetett karamellre emlékeztető hangon a férfi, enyhe londoni akcentussal. – Valami konkrétat és különlegeset keresek.

Belle annyira elvörösödött, hogy a füle hegye bizseregni kezdett a forróságtól. A bizsergő érzés a kezére is átterjedt, miközben letette a pultra, utána zsebre dugta, és végül úgy döntött, hogy felkap egy tollat, beterítve tintával a pultot.

– Elnézést! – Gyorsan feltörölte a pulóvere ujjával. – Érdekesen hangzik. És mennyire különleges az, amit keres? Esetleg ajándéknak szánja?

A férfi alig észrevehetően elmosolyodott.

– Igen, annak.

Belle gyorsan összeszedte magát, és elfogta a szégyen a szégyene miatt.

– Remek! Ez jól hangzik. Nézzen körül a különleges kiadások között! A dedikált példányokkal mindig örömet lehet szerezni. A frissen megjelent, népszerű címek pedig azon az asztalon vannak, ha esetleg…

– Malleus maleficarum.

Belle vörös arcából azonnal kifutott a vér. Biztosan rosszul hallotta.

– Sajnálom, de hosszú napom volt, és azt hiszem, kezd elmenni az eszem, de ez jó hír. – Udvariasan elmosolyodott, és megrázta a fejét. – Tessék?

– Malleus maleficarum. Természetesen ezzel nem azt akarom mondani, hogy egyetértek az üzenettel – jegyezte meg a férfi. – Az a varázslat gonosz. De a boszorkányüldözés érdekes elképzelés, nem gondolja?

Belle kissé megszédült. A Malleus maleficarum volt a legismertebb régi szöveg a boszorkányság eredetéről, és a boszorkányüldözők útmutatóként használták ahhoz, hogy kiszúrják a boszorkányokat.

Ez csupán a véletlen műve. Annak kellett lennie. Belle mégis úgy érezte, mintha egy gombnyomás hatására működésbe léptek volna az ösztönei. Megint belenézett a férfi szemébe, és azonnal bizseregni kezdett a bőre, és fémes íz terítette be a nyelvét. A férfi rátette az alkarját a pultra, összekulcsolta az ujjait, és Belle orrát megcsapta egy füstös és fűszeres illat. Amikor a férfi sokatmondóan elmosolyodott és alig észrevehetően bólintott, Belle-be akkora erővel csapott bele a felismerés, mint egy ágyúgolyó.

Ez a férfi egy boszorkány.

Jim ledobott egy könyvekkel telepakolt, hatalmas dobozt a másik kassza mögé, és a dübbenéstől Belle visszatért a valóságba.

– Ne is törődj velem! – jegyezte meg vidáman Jim, miközben fülsértően magas hangon fütyörészni kezdett, és elindult a szakácskönyvek felé.

– Érdekes választás. – Belle kínosan furcsa nevetést hallatott, besimított a füle mögé egy hajtincset, azután egy pisztolyt formált az ujjaival, és ráfogta a férfira. A pánik nyilvánvalóan átvette az irányítást a végtagjai fölött. – Attól tartok, nincs belőle raktáron. Őszintén sajnálom. Köszönjük, hogy benézett hozzánk.

– Ez valóban rendkívül sajnálatos – felelte a férfi.

Halkan dobolni kezdett az ujjaival a pulton, és felvonta a szemöldökét, mintha arra várt volna, hogy Belle-nek leessen a tantusz. Végül közelebb hajolt Belle-hez, és a meleg lehelete simogatni kezdte a nő nyakát, miközben ezt suttogta:

– Tettem egy próbát a Hekaté-ház könyvtárával is, de úgy tűnik, hogy az összes példányt kikölcsönözték. Azt javasolták, hogy vegyem fel a kapcsolatot Belladonna Blackthornnal, mert ő bizonyára készségesen a rendelkezésemre fogja bocsátani a saját példányát.

Belle-t sohasem szólította senki Belladonnának. Teljes szívéből gyűlölte a boszorkánynevét, és mivel ez mindig is így volt, manapság az anyja, Bonnie is csak akkor használta, amikor nem értett egyet Belle egyik fontos döntésével.

Lassabban forgott a világ, de Belle-nek valahogyan sikerült mosolyt erőltetnie az arcára. Az volt az első és egyetlen gondolata, hogy el kell tüntetnie ezt a férfit a vásárlók és a munkatársai szeme elől. Egész életében ezt a helyzetet próbálta elkerülni. Mindent elkövetett azért, hogy titokban tartsa a varázserejét, mert rettegett attól, hogy lelepleződik a nem boszorkányok előtt.

Monica vetett rá egy értetlen pillantást, mintha azt kérdezte volna, hogy minden rendben van-e, mert a férfi mögött egyre hosszabbra nyúlt a sor.

– Most jut az eszembe, hogy mégis tartunk belőle – hadarta gyorsan Belle, és megint ráfogta az ujjpisztolyt a férfira. – Milyen ostoba vagyok! Ott van hátul, erre… Ha megtenné, hogy velem jön…

Vetett egy kétségbeesett pillantást a férfira, megfordult, és némán kegyelemért könyörgött azoknak az erőknek, amelyek esetleg szemmel tartják. Bármit megtett volna azért, hogy elkerülje ezt a beszélgetést.

Miután intett Monicának, hogy vegye át a helyét, elindult az üzlet hátsó részében lévő, halványan megvilágított, aprócska raktár felé, ami tele volt dobozokkal és a kirakatban már leszerepelt, kartonpapírból kivágott figurákkal. Útközben kikerült egy hatalmas, kartonból kivágott sárkányt, és izgatottan integetett a férfinak, hogy kövesse, többek között azért, mert a nőnemű vásárlók alig észrevehetően közelebb húzódtak a férfihoz, mióta belépett az üzletbe, és úgy méregették, mintha ő lett volna az utolsó szelet torta. A férfi engedelmesen követte, és miközben hanyagul lépdelt, hamiskásan vigyorgott.

Belle meghúzta a lámpa zsinórját, amikor belépett a raktárba, utána a lábával arrébb tolt egy nehéz dobozt, és miután vetett egy utolsó pillantást az eladótérbe, hogy meggyőződjön, nincs-e Christopher a láthatáron, becsapta az ajtót. Olyan közel voltak egymáshoz a férfival, hogy Belle érezte az idegen testéből áradó meleget, de szerencsére a félelem miatt képtelen volt még jobban zavarba jönni, amikor belenézett a szemébe.

– Nagyon barátságos – jegyezte meg a férfi, és vidáman felcsillant a szeme.

– Ki vagy te? Mi ez az egész? – kérdezte dühösen Belle, habár időközben elkezdett elméleteket gyártani, és az is megfordult a fejében, hogy az idegen talán rossz híreket hozott. – Az anyámmal történt valami?

– Tessék? Nem, nem erről van szó – felelte habozás nélkül a férfi.

Belle megkönnyebbülten felsóhajtott.

– A boszorkánytanács küldött – tette hozzá az idegen.

Lefelé kellett néznie, hogy belenézhessen Belle szemébe, és mivel a nő elég magas volt, ritkán fordult elő vele, hogy alacsonynak érezte magát.

– Erre magamtól is rájöttem a vicces bemutatkozásod alapján – csattant fel Belle, mivel kezdte elveszíteni a türelmét.

– Nem viccesnek szántam, hanem titokzatosnak. Vagy talán elbűvölőnek.

A férfi karba tette a kezét, nekidőlt a térképek polcának, és elmosolyodott, mintha rendkívül szórakoztatónak találta volna az egészet.

– De a Selcouth még sosem küldött el hozzám senkit, sőt szóba sem álltak velem tizenöt éve. Talán valami rosszat tettem? Bajban vagyok?

– Ezt neked kell tudnod.

Belle vetett egy megsemmisítő pillantást a férfira, utána bekukucskált az üzletbe, hogy ellenőrizze, felbukkant-e a főnöke.

– Ha nem vetted volna észre, dolgozom, és ha itt talál a főnököm az egyik vásárlóval, akár búcsút is mondhatok az életemnek. Nem tudom, miben sántikálsz, de nekem nincs időm erre.

A férfi arcáról lefagyott a mosoly, és vágott egy grimaszt.

– Nos, neked elég rossz a humorérzéked, én pedig nem sántikálok semmiben. Talán úgy nézek ki, mint aki sántikálni szokott? – felelte bosszúsan. – Az a helyzet, hogy figyelmen kívül hagytad a levelünket. – Valamivel kedvesebbé és komolyabbá vált a hangja. – Te is tudod, hogy ezt nem teheted meg…

– Miféle levelet? – vágott a férfi szavába Belle.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Aha. A születésnapi levélről beszélek. Ritkán fordul elő, hogy a tanács felveszi valakivel a kapcsolatot az elsötétedés lezárulása előtt, de mivel most megtette, nem fordíthatsz hátat neki. Nem menekülhetsz el a mágikus problémák elől, még akkor sem, ha…

– Várjunk csak! – Belle felemelte a kezét, hogy elhallgattassa a férfit, és a szűkös hely miatt közben hozzáért a kabátjához. – Ha nem vetted volna észre, olyan ideges vagyok, hogy mindjárt felrobbanok, és ez azt jelenti, hogy fogalmam sincs, miről beszélsz.

– A levélről – ismételte meg türelmesen a férfi. – Igazság szerint valamivel hálásabbnak kellene lenned. Ha nem néztem volna be hozzád, sokkal drasztikusabb módszerekkel hívták volna fel magukra a figyelmet. Az aktád szerint a lakótársad nem boszorkány, úgyhogy egy izzó lángoszlop hirtelen felbukkanása valószínűleg leleplezett volna. Először nem veszel róluk tudomást, most meg így viselkedsz.

– Nem hagytam szándékosan figyelmen kívül semmit – felelte kétségbeesetten Belle, és kezdte kifejezetten bántónak találni a férfi viselkedését, valamint azt a tényt, hogy egyetlen kérdésre sem kap választ. – Miről beszélsz?

A férfi hitetlenkedve felvonta a szemöldökét.

– Nem kaptad meg?

Belle értetlenül pislogott.

– Egy fekete, aranyozott szélű, tudatos jelenlét varázsigével ellátott boríték, amelyik képes arra, hogy felhívja magára a figyelmet, ha figyelmen kívül hagyják…? – tette hozzá a férfi.

– Sajnos nem találkoztam vele. Talán nem működik a varázsigéd.

– Tessék?

– Ez is elképzelhető. – Belle vállat vont. – Egyetlen boríték sem hívta fel magára a figyelmemet.

– Ez egy hagyományos, Vocare attentio varázsige, ami kifejezetten a boszorkányok levelezése miatt készült, és a középkor óta használják. Természetesen működik.

– Sajnálom, hogy ezt éppen tőlem kell megtudnod, de hiba csúszott a varázsigédbe. Semmit sem láttam.

A férfi megdörzsölte az állát, és látszólag ő is kezdte elveszíteni a hidegvérét.

– Ó, hát persze! Ez természetesen kizárólag az Egyesült Királyság tiszteletreméltó boszorkánytanácsa által használt, több száz éves, bombabiztos varázsige hibája lehet. Az elképzelhetetlen, hogy egy magadfajta, rendszerető boszorkány egyszerűen eltett valahová egy fontos, mágikus levelet, és megfeledkezett róla. – A férfi látványosan körbenézett a raktárban. – Teljesen nyilvánvaló, hogy rendkívül pedáns vagy.

Az összes polcot könyvkupacok borították, a könyvkupacokat pedig ellepték a számlák, az irodalmi magazinok, a hírlevelek, a könyvjelzők és a bevásárlószatyrok.

Belle csípőre tette a kezét.

– Az a helyzet, hogy meglehetősen pimasz vagy ahhoz képest, hogy „az Egyesült Királyság tiszteletreméltó boszorkánytanácsa” képviseletében látogattál meg, ráadásul hívatlanul.

– A Selcouth nem szokott arra várni, hogy meghívják.

– Az idegösszeomlás szélén állok, úgyhogy lehetnél valamivel megértőbb.

Egy darabig szótlanul meredtek egymás szemébe.

– Elnézést! – dünnyögte végül békülékenyebb hangon a férfi.

Belle bólintott.

– Mit kell tudnom erről a levélről, ha valóban létezik?

– Sajnos ezzel kapcsolatban nem segíthetek. – A férfi vállat vont. – Neked kell elolvasnod, hogy ne tagadhasd le, hogy láttad. Az évek során túl sok boszorkány és varázsló próbált meg úgy tenni, mintha nem lett volna tudomása a perről. Bizonyára megérted.

Belenézett a nő szemébe, és közben forgatni kezdte a hüvelykujján csillogó ezüstgyűrűt.

– Miféle per?

A férfinak egy pillanatra elkerekedett a szeme, azután ismét kifejezéstelenné vált az arca.

– Tegyél úgy, mintha ezt nem hallottad volna!

Belle vett egy mély lélegzetet, hogy ne menjen el végképp az esze, és karba tette a kezét.

– Tisztázzunk valamit! Váratlanul betoppansz a munkahelyemre és az életembe, vállalva azt a kockázatot, hogy lebuktatsz a nem boszorkányok előtt, és közlöd velem, hogy meg kell keresnem egy rendkívül fontos levelet. És miután én közlöm veled, hogy nem kaptam meg azt a levelet, te makacsul azt hajtogatod, hogy el kell olvasnom, ahelyett, hogy adnál nekem egy másik levelet, vagy elmondanád, hogy mi áll benne.

Belle meg mert volna esküdni arra, hogy a férfi kissé elpirult. Repedések keletkeztek a hanyag viselkedésén, és bosszúsan összeráncolta a szemöldökét.

– A te szádból valóban ostobaságnak hangzik, de számomra nem tűnt annak, amikor elindultam a Hekaté-házból.

– Nagyon tévedsz. Remekül szórakoztam. Hálás vagyok azért, hogy megkerestél, és tudomásul vettem a titokzatosságot, az elbűvölő modort, a lángoszlopot és minden egyebet. De most kérlek, menj el, mielőtt valakinek feltűnik, hogy érthetetlen okokból kifolyólag az egyik vásárlóval bujkálok a raktárban!

A férfi elvigyorodott, és láthatóvá váltak a sötét szeme körül húzódó apró ráncok.

– De remekül érzem magam! És keményen megdolgoztam azért, hogy gondoskodjak a megfelelő hangulatról.

– Várjunk csak! Ezek szerint te csináltad a vihart?

A férfi zsebre dugta a kezét, és láthatóan elégedett volt önmagával.

– Lehet, hogy én csináltam. Talán nem tetszik?

– Otthon felejtettem az esernyőmet, és gyalog kell hazamennem, úgyhogy nem. – Belle megmarkolta a kilincset. Alig várta, hogy kiszabaduljon a szűk helyiségből, és megszabaduljon a férfi bosszantó arroganciájától. – Van még valami?

A férfi felsóhajtott.

– Rendkívül szívélyes volt a fogadtatás, de ha jobban belegondolok… – Csettintett egyet, és a következő pillanatban felbukkant az ujjai között egy aranyozott szélű, fekete boríték egy aranyszínű porfelhő társaságában. – Nincs kedvem még egyszer idejönni – közölte a férfi, és odanyújtotta a borítékot Belle-nek. – Olvasd el, és ezúttal ne hagyd figyelmen kívül!

– Már megmondtam, hogy semmit sem hagytam figyelmen kívül – felelte a nő, és elvette a levelet. – Köszönöm. Van még valami?

– Igen. Ajánlanál nekem egy könnyed, vicces és szórakoztató könyvet?

A férfi elvigyorodott, amitől majdnem kettéhasadt az arca, és egyértelművé vált, hogy rettenetesen élvezi, hogy rabolhatja Belle idejét.

A nő bosszúsan rámeredt, és kelletlenül bedugta a levelet a köténye zsebébe, hogy elolvashassa akkor, amikor nem kígyózik a sor a pénztár előtt. Vajon mennyire lehet kellemetlen az, ami benne áll? Ha sürgős lenne, biztosan felhívták volna. Vajon a boszorkánytanács tagjai szoktak telefonálni?

Figyelmeztetően rábökött a férfira az ujjával.

– Ne menj el az iroda előtt! Ha Christopher meglátja, hogy az egyik vásárló a raktárból jön ki, állandóan ezzel fog piszkálni. És várj egy percet, miután én kimentem, és csak akkor gyere ki!

A férfi bólintott, és tisztelgett. Belle kinyitotta a raktár ajtaját, leporolta a kötényét, és sietős léptekkel elindult a kassza felé. A férfi csak néhány másodpercet várt, mielőtt lehajtott fejjel kilépett a raktárból, hogy ne üsse be a homlokát az ajtókeretbe.

Miután Belle kiszolgálta a vásárlókat, felmarkolt néhány könyvet, és elindult a bolt hátsó része felé, de hirtelen megtorpant. A férfi a „Klasszikus irodalom” és a „Kortárs irodalom” címkékkel ellátott polcok árnyékában ólálkodott a hosszú végtagjaival és a borzas hajával. Felpillantott a kezében tartott könyvből, és vetett egy lopott pillantást a nőre, de amikor találkozott a tekintetük, gyorsan elfordította a fejét, mintha csínytevésen kapták volna.

Belle csípőre tette a kezét.

– Még mindig itt vagy?

– Talán nem nézhetek szét? Hosszú utat tettem meg, és ezek után nem engeded meg, hogy szemügyre vegyem a kínálatot?

– Ó, nézelődj nyugodtan! Sőt…! – A nő felemelte az ujját, utána odament az egyik polchoz, levett róla egy könyvet, és odavitte a kíváncsian várakozó férfinak. – Ezt szívből ajánlom. Tökéletes olvasmány.

Mézesmázosan elmosolyodott, miközben odapréselte a könyvet a férfi mellkasához, aki látszólag elégedetten vette tudomásul, hogy győzelmet aratott.

125 bűvésztrükk fiatal varázslóknak. Ajándékokat is tartalmaz, amelyekkel lenyűgözheted a barátaidat!

– Lehet, hogy találsz benne valamit, amitől hatékonyabbá teheted a levelezős varázsigédet. – Egy darabig dühösen, de kissé vidáman meredtek egymás szemébe, és Belle ezúttal nem fordította el a fejét, mert elhatározta, hogy állni fogja a férfi tekintetét. – Ne gyere ide többet, vagy legalább időben figyelmeztess, hogy elhagyhassam az országot!

– Elnézést, maga itt dolgozik?

Belle arca a másodperc tört része alatt barátságossá változott, és a szemüveges nő felé fordult, aki néhány romantikus könyvet tartott a kezében.

– Természetesen. Minden rendben van? Máris keresünk egy kosarat.

Miközben Belle a kasszák felé terelte a nőt, és ledarálta néhány szerző nevét, mozgást látott a szeme sarkából. Az idegen férfi eltűnt a polcok közül, és néhány aranyszínű szikrát és az érzéki füstszagot leszámítva semmi sem maradt utána. Csak ekkor döbbent rá arra, hogy a nagy kavarodásban nem is kérdezte meg tőle a nevét. Biztosan a neve is ugyanolyan nevetséges, mint ő maga. Talán Gandalf. Szerencsére Belle szinte biztosra vette, hogy nem fog rendszeresen ellátogatni a Lunar Könyvesboltba.

Második fejezet
EGY BOSZORKÁNY OTTHONA

Ahétköznapokban nehéz felfedezni a varázslatot, pedig mindig türelmesen várakozik valahol. Összegömbölyödve fekszik, és halkan szuszog, mint egy alvó állat, felkészülve arra, hogy megtalálják azok, akik nagyon keresik. A 31-es számú lakás is egy ilyen varázslatos hely volt. Még a konyha is tele volt varázslattal, pedig kicsi volt és sötét, a rozoga szekrényajtókat nem lehetett rendesen becsukni, az egyik gázrózsát már hónapok óta meg kellett volna javítani, az edényszárítón használt teafüves zacskók árválkodtak, és a sarokban lévő tálat sürgősen el kellett volna mosogatni. Még a vajtartó is tele volt varázslattal, mert ez egy boszorkány otthona volt, még akkor is, ha ez a bizonyos boszorkány szerény képességekkel rendelkezett.

„…és azt mondta, hogy a kapcsolatunkból eltűnt a varázslat, érted? Arról a kézzelfogható és magával ragadó varázslatról beszélek, ami nem lehet más, csak boszorkányság. Sok pár számára…”

A rádió megint csatornát váltott.

„Gól! Már megint az a varázslatos bal láb! Ez a srác úgy bűvészkedik azzal a labdával, mintha…”

– Ez nem lehet igaz!

„Jó reggelt, Jane! A londoniak bizonyára szomorúak lesznek, ha megtudják, hogy a szokatlanul meleg, varázslatos időjárásnak hamarosan vége. Mindenki el volt bűvölve ettől a napos és száraz…”

– Ó, az ég szerelmére!

A rádió gombjait látszólag egy láthatatlan kéz nyomkodta. Végül megállapodott az egyik zenei csatornánál, és a halk zene összekeveredett a víz csobogásával, miközben a szivacs elmosogatta az előző esti edényeket, amelyek utána átkerültek a szárítóra. A pult túlsó végében a levelek különféle kupacokba rendeződtek. Az egyik kupacba a pénzt követelő, barna színű borítékok kerültek, a másikba pedig a pizzériák és az ablakpucoló cégek fényes papírra nyomtatott szóróanyagai. A legfontosabb kupac a nappaliban lévő dohányzóasztalon volt, amelyikbe az elmúlt napokban összegyűlt, színes borítékok kerültek. Amikor egy Belle Blackthornnak címzett, születésnapi boríték rálibegett a kupac tetejére, bugyborékolva felforrt a teáskannában a víz.

– Esküszöm, hogy ezt most fizettem be – dünnyögte Belle, miközben felbontotta a barátságtalannak tűnő vízszámlát, azután rátette a mikrohullámú sütő tetejére azzal az elhatározással, hogy majd később foglalkozik vele.

Csak a legjobb megfigyelők vették volna észre azt az ujjmozdulatot, amelyik belevezette a teafüves zacskót a bögrébe.

– Mivel hármunk közül valaki a saját nyálával és nyelvével mosakszik, nem használhatunk el ennyi vizet. – Belle a bokája körül tekergő és doromboló macskához beszélt. – Rendben van, Jinx, rendben van. Értem, hogy korog a gyomrod.

A macska figyelme átmenetileg elterelődött a küldetéséről, amikor súlytalanul ellebegett mellette néhány aranyszínű szikra, mint egy lepke áttetsző szárnyai, és megpróbálta elkapni őket a mancsával.

– Tényleg ki kellene porszívóznom. Az egész lakás ezzel van tele.

Néhány megbízható, a háztartásban használatos varázsigét leszámítva Belle ügyesen eltitkolta a különleges képességeit. Természetesen nem szégyellte, hogy boszorkány. Szinte napra pontosan tizenöt évvel ezelőtt vette birtokba az erejét, és az otthona tele volt az igazságra utaló jelekkel. Büszkék voltak, ugyanakkor elég visszafogottak ahhoz, hogy az emberek ne tegyenek fel bonyolult válaszokat kívánó, kellemetlen kérdéseket. A napos helyeken kristályok töltődtek (habár kevés napos hely volt a lakásban, mert Belle nem akart kétszer annyi lakbért fizetni egy déli fekvésű teraszért). A könyvespolcon volt néhány almanach és bűvös jeleket tartalmazó gyűjtemény, amelyeket az anyjától örökölt, de feltűnés nélkül be voltak szorítva a kedvenc gyerekkori könyvek és az ételfoltos szakácskönyvek közé. Voltak színes gyertyák különféle célokra, spirituális és álomfejtő kézikönyvek, és volt néhány üveg békés erővel rendelkező holdvíz is. Az összes apró jel egy ártalmatlan boszorkányra utalt, mint az ide-oda beszőtt suttogások, habár a titkot manapság nem kellett olyan gondosan őrizni, mint régen. Soha senki nem vette észre a varázslatot, ami úgy porosodott Belle életének a sarkaiban, mint a pókhálóba ragadt harmatcseppek, mert soha nem kereste senki.

Belle számára a varázslat egy megnyugtató, állandó jelenlét volt, és amikor használta, úgy érezte, hazatért. De miután rengeteget dolgozott, és egy apró lakásban lakott (ami egy kávézó fölött volt, ezért kora reggeltől alkonyatig érezni lehetett az eszpresszó illatát, ami összekeveredett a londoni forgalom óramű pontosságú szirénáival), arra a megállapításra jutott, hogy a gyakorlatban kevés hasznát veszi a varázslatnak.

Belle varázsereje nem szunnyadt, hanem egy kicsit álmos volt. Egy kissé kaotikus könyvesboltot vezetett, ezért nem volt szüksége kreatív varázslatokra, sem titokzatos állatseregletre, amelyeket szükség esetén azonnal előránthatott. Miután a munkatársai rájöttek, hogy a jóslatai meglepően pontosak, felhagyott azzal, hogy ő készítse el a horoszkópokat a könyvesbolt minden héten megjelenő magazinjába, habár ehhez is csak annyit kellett tennie, hogy belenézett egy miniatűr kristálygömbbe, amelyet ügyesen papírnehezéknek álcázott. Biztosra vette, hogy nem zavarta meg a dolgok természetes rendjét, és nem idézett elő isteni káoszt azáltal, hogy megjavította a fénymásolót, vagy a Lectio adaperio varázsige segítségével találta meg a megfelelő olvasmányt a vásárlók számára. A mutatóujjából valószínűleg akkor áramlott ki a legtöbb aranyszínű szikra, amikor le kellett adni az adóbevallásokat. A Pecania tributum bonyolult és időigényes varázslat volt, de megmentette őt attól, hogy át kelljen néznie a papírdobozokba dobált számlákat a Lunarban, ezért megérte a fáradságot. Arról nem is beszélve, hogy sokkal olcsóbb volt egy könyvelőnél.

Belle megvakarta a macska hegyes fülének tövét, és egy halk nyávogást kapott érte cserébe.

Amikor tizenöt éves volt, és megkapta a varázserejét, nem nyílt alkalma arra, hogy látványosan kipróbálja, mire képes, mivel egy csöndes, északi városban lakott, és egy lányiskolába járt. Néha új frizurát készített magának, vagy eltüntetett néhány pattanást, vagy színváltós mázzal borított szülinapi tortával lepte meg a barátait.

Akkoriban rendkívül nehéz és fájdalmasan kínos volt kezelni a varázslatot. Belle világéletében maga volt a megtestesült nyugalom, és fizikailag irtózott attól, hogy feltűnést keltsen. És ha az ember el akarja kerülni a rivaldafényt, akkor nem eresztheti szabadjára a varázserejét a tinédzser lányok közelében, akik egy szempillantás alatt kiszúrják a furcsa dolgokat. Ez az egész boszorkányügy elsősorban ijesztő volt, és gyakran magától megmutatkozott, mielőtt Belle kordában tudta volna tartani az erejét. Végül megtanulta irányítani, és meg is kedvelte.

De azóta sem nyílt alkalma arra, hogy fejlessze és megcsillogtassa. Eleinte szándékosan fojtotta el azért, mert szégyellte a másságát. Most, egy nappal a harmincadik születésnapja előtt, ez már inkább arról szólt, hogy a varázslat észrevétlenül belesiklott az árnyékba, az idők során megfeledkeztek róla, és elhanyagolták.

Belle ledobta magát a plédekkel és párnákkal elborított, zöld színű kanapéra, amelyen megosztozott a két lakótársával: az egyik ember volt (állítólag), a másik pedig egy teknőcmintás macska. Az utóbbi azonnal felugrott a mellkasára, és kényelmesen elhelyezkedett a vállánál.

Nem arról volt szó, hogy Belle túlságosan ostoba vagy unalmas volt a varázsláshoz, és hiányzott belőle a kalandvágy. Sok kalandban volt része, és sokat utazott. Megítélése szerint úgy élt, mint a huszonéves, fiatal nők többsége. De amikor az élete elkezdett kibontakozni, mint két selyemszalag, az egyik előtte, a másik pedig mögötte, rájött arra, hogy sokkal könnyebb dolga lesz, ha elhanyagolja a varázslatot, és ellenállás nélkül sodródik. Miközben igyekezett sikeresen élni, keményen megküzdött azért, hogy elfojtsa a varázslatot: kipipálta a négyzeteket, mindenkit boldoggá tett, és sosem keltett feltűnést.

És ha az ember józanul belegondol, mi haszna van valójában a varázserőnek?

Miközben a hátán feküdt, és a macska úgy egyensúlyozott az álla alatt, mint egy kissé fojtogató szakáll, felemelte a mutatóujját, célba vette a teáskannát, és a forró víz beleömlött a giccses, üst formájú bögrébe. Ezután az ujja leírt három körkörös mozdulatot az óramutató járásával megegyezően, és a teáskanál leutánozta őket. Az anyjától azt is megtanulta, hogy ha az óramutató járásával megegyezően kavar, akkor elősegíti, hogy jó dolgok történjenek, ha pedig az óramutató járásával ellentétesen, akkor elűzi a rossz dolgokat.

A bögre lassan elindult a nappali végében lévő konyha felől a dohányzóasztal felé. Miközben gőzölögve közeledett a levegőben, az egyik hálószoba ajtaja kinyílt. Belle azonnal felpattant, gyorsan elkapta a bögrét, és halkan felnyüszített, amikor a forró folyadék kilöttyent.

– Máris indulok, máris indulok. Ne szólj hozzám! El vagyok késve. – Ariadne egy vastagon bélelt kabátot és egy hatalmas sálat viselt, amelyet takaróként is lehetett volna használni, és miután felkelt az ágyból, percek alatt eljutott a bejárati ajtóig. – Komolyan beszélek. Ne merészeld megenni az utolsó francia kiflit! Rá van írva a nevem, és ebbe a halvány reménysugárba fogok belekapaszkodni, hogy túléljem a délutáni megbeszéléseket.

Belle szíve még mindig hevesen vert az izgatottságtól. Ari szerencsére úgy pörgött a cipősszekrény és a kulcsakasztó között, mint egy kerengő dervis, tudomást sem véve Belle pánikrohamáról.

– Pillanatnyilag az a croissant a legjobb dolog az életemben.

– Ne légy nevetséges, Ari!

– Megfojtalak alvás közben.

– Rendben van. Nem fogom megenni a péksüteményedet. Megértettem.

Szerencsére Ari állandóan kapkodott, és ez nagyban hozzájárult ahhoz, hogy Belle boszorkánysága titok maradjon. A vizes hajfonata nedves foltokat hagyott a kabátján, miközben felkapta azt a kávésbögrét, amit Belle készített oda neki, mert ez is a napi rutin része volt.

– Ajánlom is. Elég sok megbeszélésem lesz, de nem jövök túl későn. Szeretlek, szeretlek, szia, szia, szia…!

Ari hangja visszhangot vert a folyosón, miközben becsapta maga mögött a bejárati ajtót. Belle megkönnyebbülten felsóhajtott, és visszarogyott a kanapéra. Egy napon a vérnyomása megtanulja majd kezelni az abból fakadó izgatottságot, hogy az utolsó pillanatban kell álcáznia a varázslatot. Megfújta a maradék teát, ami nem folyt ki a szőnyegre, sem a pizsamájára, és nekitámasztotta a születésnapi borítékokat az egyik vázának. Vetett egy pillantást az órára, és vágott egy grimaszt. Valószínűleg neki is igyekeznie kellene.

A reggeli rohanás miatt elkerülte a figyelmét egy jelentéktelennek tűnő, fekete boríték, ami a huzat miatt leesett az asztalról, amikor kinyitotta a bejárati ajtót. A boríték előző este kiszökött a köténye zsebéből, amikor bezárta a boltot, és ügyesen becsúszott a táskája aljában lévő könyv lapjai közé. Amikor megérkezett a 31-es számú lakásba, áthelyezte magát az ágyon lévő, összehajtott plédre, de észrevétlen maradt, mert az egész estét a macska szőrös hasa alatt töltötte. Reggel mindent elkövetett azért, hogy bekerüljön Belle kabátjának a zsebébe, és elkísérje a nőt a munkahelyére, de kissé elkésett, és becsúszott a kanapé alá. Egy ezüstszínű csillag volt rajta, és a csillagban három szó szerepelt:

Tonitru, Fulgur, Pluvia. Mennydörgés, villámlás, eső.

0

Délután háromkor Belle belenyomta a hüvelykujját a homlokába, hogy munkára kényszerítse a koponyája túloldalán lévő agyát, amire rátelepedett a szokásos, délutáni köd. A monitor pixelei összemosódtak a szeme előtt, miközben a raktárban rendszerezte az egyik híresség színes borítós önéletrajzának a példányait. Egy kis pihenésre lett volna szüksége, mert a mondatok egymásba torlódtak, és kilógtak a monitorból. A koffein valószínűleg segítene. Vagy a csoki.

Hátralökte magát a gurulós irodaszékkel, megpördült, és benézett az eladótérbe abban a reményben, hogy az egyik gyanútlan munkatársa talán hajlandó lesz kiszaladni valami rágcsálnivalóért.

A látóterét hirtelen kitöltötte valami hatalmas és őszi. A szemkápráztató vörösek, narancssárgák és aranyak hadserege egyenesen felé tartott, és az alacsony termetű, barna hajú Monica szinte ki sem látszott mögüle. Belle biztosra vette, hogy a kolléganője a legvagányabb ember, akivel valaha találkozott. Tetőtől talpig elborították a színes tetoválások, és a ruhái és az ujjai állandóan festékfoltosak voltak, mert elhatározta, hogy megtanul festeni, és beiratkozott egy tanfolyamra. A Lunar legfiatalabb vásárlói számára olyan volt, mint egy mesebeli lény, mert a köténye zsebe látszólag állandóan tele volt matricákkal, és bőkezűen osztogatta őket.

– Ezt hová tegyem, Belle? – kérdezte Monica, kissé eltartva magától az őszi dekorációt. – Elég furcsa szaga van.

– Valószínűleg csak ki kell szellőztetni – felelte bizonytalanul Belle. – A bejárati ajtóra való. Egy kampónak is lennie kell a dobozban. Azt javaslom, nézz bele, mielőtt belenyúlsz, mert lehet, hogy az egerek is…

– Belle Blackthorn! Hogy van az én kedvenc szuperhősöm?

Monica arcáról lefagyott a mosoly, amikor megpillantotta a fülsértő hang tulajdonosát. Azonnal úgy döntött, hogy most sürgős dolga van, és bocsánatkérően vállat vont, mielőtt elhúzta a csíkot. Belle vetett rá egy bosszús pillantást, és némán azt formálta a szájával, hogy „áruló”. Utána mosolyt erőltetett az arcára, és felpattant.

– Mit tehetek érted, Christopher?

A főnöke nem vette a fáradságot arra, hogy közelebb menjen hozzá, sőt fel sem pillantott a telefonjából, hanem a polcok között kiabált. Szokás szerint észre sem vette, hogy a közelben álló vásárlók felkapják a fejüket, és bosszúsan méregetik, mert a hangerő belerondított a bolt halk zsongásába. Christopher vérbeli üzletember volt, ami az öltözékén is megmutatkozott, és kilógott ebből a környezetből. Természetellenes volt a jelenléte, mint az izomgörcs, ami felriasztja az alvót az álmából. Belle sietős léptekkel odament hozzá, abban bízva, hogy akkor nem fog üvölteni, közben bocsánatkérően rámosolygott a vásárlókra, és felborított egy kupacnyi magazint.

– Behívtak egy megbeszélésre a bankba. Megtennéd, hogy beugrasz helyettem, szivi? Megfeledkeztem az idő múlásáról az edzőteremben, ezért nem volt időm arra, hogy elolvassam azokat a dokumentumokat, amiket az anyám túrt elő. Igazság szerint nem is lett volna hozzá kedvem. Ma még nem járt itt az anyám, igaz? Bárcsak mindannyian részmunkaidőben dolgoznánk! – Christopher ugatva felröhögött.

Belle-nek görcsbe rándult a gyomra.

– Ugye elvállalod? – folytatta harsányan a férfi. – Komolynak tűnik a dolog. Nincsenek megelégedve velünk.

– Nos, nem. Úgy értem, igen. De éppen a raktárkészletet ellenőrzöm, és ma este író-olvasó találkozó lesz, ezért elég sok…

– Nagyszerű! Köszönöm, szivi. Később még visszanézek.

Miután Christopher megkapta azt a választ, amire kezdettől fogva számított, elindult az irodája felé, ami korábban az alkalmazottak pihenője volt, de az első munkanapján lecsapott rá. A beszélgetés teljes időtartama alatt egyszer sem pillantott fel a telefonjából.

Belle szemöldöke majdnem a hajáig csúszott.

– Elmégy? Nem készítettél feljegyzéseket? Miről fog szólni az a megbeszélés?

Gondolatban sorra vette a teendőit. Természetesen bent kell maradnia zárásig, de beszélnie kell Jimmel is, aki a gyerekeket fogja szórakoztatni a halloweeni bulin. Mivel néhány vásárló már bejelentkezett a személyre szabott könyvajánlóra, előtte azt is el kell intéznie. Jim öt órára volt beírva, ráadásul ezt az időpontot egyszer már áttették az előző hétről aznapra. Ezenkívül újra ellenőriznie kell azokat a számokat, amiket Violet kért tőle, és bejelentkezett egy új beszállító is, aki kedvező áron töltötte volna fel a papír-írószer sarkot. És mivel az az ötlete támadt, hogy esténként kézműves foglalkozást kellene tartani a boltban, szánni akart egy kis időt a részletek kidolgozására is…

Christopher visszataszítóan elhessegette, hogy megszabaduljon tőle, és közben megfeszült a mellkasán az ing.

– Nem kell aggódnod, kölyök. Te mindig feltalálod magad. Úgy emlékszem, a pénzügyi előrejelzésekre kíváncsiak, és elképzelhető, hogy néhány befektető is ott lesz, azok a nagy nevek, akiknek az anyám nem akar csalódást okozni. Utána lődd át nekem az információkat, de hálás lennék, ha lenyomnád a torkukon, hogy a bevétel visszaesett. Nem fognak örülni a hírnek, de ez van, nem igaz?

Christopher továbbra sem nézett fel a telefonjából, de menet közben a feje fölé emelte a kezét, és biztatóan felmutatta a hüvelykujját.

– Így igaz.

– Ó, és csinálj valamit azzal a narancssárga szarral a kirakatban! Úgy néz ki, mint egy bolhapiac. Hogy jutott ilyesmi az eszetekbe? Inkább rakd ki a gazdasági témájú cuccokat, az üzletemberek életrajzait, a leendő vállalkozóknak szóló útmutatókat, meg az efféléket. Adjunk egy kis löketet azoknak, akiknek erre van szükségük!

– Tényleg? Az anyád már rábólintott – felelte Belle, és megpróbálta visszanyelni a keserűséget a hangjából.

Több napba telt, mire sikerült megfelelően ijesztőre berendeznie a kirakatot halloween alkalmából, és összeszedte hozzá a horrorkönyveket. Ő festette fel az üvegre a szöveget, és ő aggatta fel a papírból kivágott dekorációkat is. Még Arit is rákényszerítette néhány hatalmas tök kifaragására, és egy darabig attól bűzlött az egész lakás. Óriási méretű bevásárlószatyrokban cipelték be őket a boltba, hogy bekerülhessenek a szénakupacokon heverő, ijesztő olvasmányok, műanyag fekete macskák, denevérek, patkányok és boszorkánykalapok közé. Napnyugtakor, amikor lehűlt a levegő, és a kirakat üvege melegen világított, különösen jól mutatott az egész.

Christopher megvetően felhorkant.

– Annak a nőnek elment az esze, úgyhogy ez nem meglepő. Ez a hely egyszerűen nevetséges. Állandóan azt hajtogatom neki, hogy feleslegesen dobja ki a pénzt ezekre az új és ostoba ötletekre. Ha legközelebb erre járok, nem akarom ott látni azt az ocsmányságot, és ezzel kapcsolatban nem nyitok vitát.

Miután Christopher hallótávolságon kívülre került, Belle behúzódott az egyik csöndes sarokba, és teljes erőből belerúgott a forgatható állványba. A mögötte olvasó nő annyira megijedt, hogy majdnem kiugrott a fotelből. Belle gyorsan bocsánatot kért tőle, és helyrehozta a károkat egy halkan elmormolt Turbamentum reversio varázsigével. Utána lekuporodott az egyik polc tövébe, felszedegette a lehullott képeslapokat, és belenyomta az öklét a szemgödrébe.

Monica odasompolygott hozzá, lehajolt, és odanyújtott neki egy gőzölgő bögrét, mint egy vigaszdíjat. A gyógynövénytea minden bajra orvosság volt, természetesen az elmaradhatatlan kekszesdobozzal együtt.

– Christopher egy seggfej – dünnyögte Monica. – Sajnálom, hogy magadra hagytalak.

– Köpönyegforgató vagy, de megbocsátok. – Belle hálásan elfogadta a bögrét. – Már megint mi végeztük el helyette a munkáját, és mégis sikerült tönkretennie az egészet.

– Nem. Te végzed el helyette a munkáját, mi pedig segítünk neked, amikor szemmel láthatóan az idegösszeomlás szélén állsz, vagy a legjobb úton haladsz a börtön felé.

– Annyi pénzt kap minden hónapban, mint mi együttvéve, miközben átveri az anyját, hetente háromszor jön be a boltba, kigúnyolja a sikerlistás könyveket, összekeveri a szerzőket a postással, bezsebeli az elismeréseket a mi munkánkért, és az üzletemberek sivatagává változtatja ezt a helyet. Azt hiszem, a pokolra kerültünk, és az egész az én hibám.

– Talán, de nézd a jó oldalát! – jegyezte meg vidáman Monica. – Legalább leszokott arról, hogy a mellünket bámulja, amikor hozzánk beszél. Mostanában inkább a telefonját bámulja, és szerintem ez óriási fejlődés.

Belle megvetően felhorkant.

– Gondolj csak bele: egy Christopher-mentes világban élhetnénk, és te kormányoznád a hajót, ha elfogadtad volna Vi ajánlatát – folytatta tapintatlanul Monica, egy óvatos pillantást vetve Belle-re. – Lehet, hogy a zsúrkocsi is visszakerült volna, Mrs. Abbott muffinjaival együtt.

– Ez igazán kedves tőled.

– Tudom, hogy alaposan átgondoltad, de szerintünk rosszul döntöttél.

– Nos, ha ettől jobban érzed magad, akkor közlöm veled, hogy borzalmas érzés nemet mondani arra, amiről évek óta álmodozol.

– Nem értem, miért csináltad.

– Azért, mert még nem állok készen. Képtelen lettem volna megtenni. Sokkal több minden sülhet el rosszul, mint jól. És egyébként sem érdemlem meg. – Belle belekortyolt a teába. – De ha jobban belegondolok, azt sem érdemlem meg, hogy berontson ide egy férfi, és az üzleti negyed egyik bárjává alakítsa át a kedvenc helyemet.

– Akkor legalább állandóan részegek lennénk – mondta Monica. – Ettől függetlenül ígérd meg nekem, hogy nem fogsz elmenni innen! A többiek nem elég furcsák ahhoz, hogy együtt ebédeljek velük.

– Köszi…? – Belle megcsóválta a fejét, és megdörzsölte a halántékát. – Az kétségtelen, hogy tennem kell valamit. Christopher egyszerűen keresztülgázol rajtam, pedig az én érdemem, hogy a borzalmas döntései ellenére még nem kellett bezárni a boltot. De semmit sem tehetek, és az egész az én hibám. Minden egyes alkalommal, amikor szóba hozom ezt a témát Violetnek, vág egy grimaszt, és közli velem, hogy a fia egy üzletember.

– És ez mit jelent?

– Azt hiszem azt, hogy öltönyben jár. Hogyan szállhatnánk szembe azzal a férfival, aki állítólag remekül ért a pénzhez, mi pedig csupán azok a jelentéktelen alkalmazottak vagyunk, akik eladják a könyveket?

– Úgy, hogy hajnalban támadunk? Vagy esetleg a reggeli megbeszélésen – javasolta Monica, miközben nekitámasztotta a hátát a falnak, és lepillantott Belle-re, aki megtörten kuporgott a padlón. – Vagy azt is megtehetnénk, hogy elmegyünk innen, hogy ne kelljen végignéznünk a Lunar haláltusáját.

– Ne aggódj, nem fogok elmenni innen! – mondta Belle, de hirtelen elbizonytalanodott. – Talán el fogok menni innen. El kellene mennem innen. Tényleg el kellene mennem innen? – Felpillantott Monicára, hátha sikerül kiolvasnia az arckifejezéséből a választ, azután felsóhajtott. – Nem hagyhatom magára a Lunart.

Kinyújtotta a kezét, és Monica felhúzta.

– Az élet előszeretettel rágja meg az embert, nem igaz? – kérdezte Monica.

Belle bólintott.

– És miután megrágott, nem köp ki, hogy esélyt adjon a menekülésre, hanem lassan megemészt, és végül semmi nem marad belőled a régi önmagad elrothadt és alázatos darabkáin kívül. És azokat is beterítik az enzimek. És Christopher patakokban ömlő verejtéke.

Monica megborzongott.

– Az a rengeteg verejték…

Harmadik fejezet
A VÁRATLAN MEGHÍVÁS

Ariadne elvett egy szelet pizzát, a megolvadt sajtfonalakat rácsavarta az ujjára, és közben egyikük sem vett tudomást arról a halloweenről szóló filmről, amelyet komoly erőfeszítések árán sikerült kiválasztaniuk.

– Akkor hagyd ott a boltot! – Ariadne mindig józanul és logikusan gondolkodott, és a stílusát sokszor bántónak érezték azok, akik nem tudták, hogy aranyból van a szíve. – Én mindig azt mondogatom neked, hogy könnyedén találnál másik állást.

– Mi lenne, ha egy vámpír felesége lennék? Egy apró béka az erdőben? Az alvilág titokzatos őrzője kísérteties menyasszonyi ruhában?

– Mindegyik jól hangzik. – Ariadne bólintott. – Jól járna veled az, aki alkalmazna téged.

– De miért hagynám ott a Lunart, amikor imádom? Különleges hely. Csak az nem tetszik, hogy következetesen kihasznál egy életközepi válságban szenvedő, tehetségtelen férfi, aki csak ahhoz ért, hogy elrontsa mások örömét, ennek ellenére kétszer annyit keres, mint én, és bezsebeli az elismeréseket a munkámért. – Belle megrágta a falatot, és lenyelte. – Ott kellene hagynom a boltot.

– Köszönöm. Ezek után csupán annyit kell tennünk, hogy keresünk neked egy olyan helyet, ahol nem pazarolod el feleslegesen az idődet, és elismerik a nagyszerűségedet.

– Nem vagyok olyan nagyszerű, mint hiszed.

– Azért vagyok elfogult, mert te vagy a legjobb barátnőm. Ez természetes.

Régebben mind a ketten magától értetődőnek vették a nagyszerűséget. Gyerekkoruk óta szinte ijesztően céltudatosak voltak, és biztosra vették, hogy a szokványos dolgok messziről elkerülik majd őket, mert nem ezt szánta nekik a sors. De idővel a dolgok megváltoztak, és ők is kaptak egy jókora adagot a valóságból.

Papíron Ariadne számított sikeresebbnek. Komolyan vették az emberek, az irodájának hatalmas üvegfalai voltak, és ingyen kapta az ebédet, amiből mindig hazacsempészett egy keveset. A legutóbbi kapcsolata tíz éven keresztül tartott, és pusztán azért lett vége, mert a szerelem megkopott. Miután kiheverte a szakítást, úgy döntött, megint ad egy esélyt az internetes társkeresésnek, és meglepő módon tetszett neki, mert új dolgokat fedezett fel önmagával kapcsolatban. A váratlan fordulatokat egyszerűen megragadta a grabancuknál fogva, és izgalmasnak találta őket, amivel sikerült kivívnia Belle csodálatát.

– Nem értem, miért nem veszed meg a boltot Violettől – folytatta Ari, és lecsippentett a pizzáról egy ananászdarabot. – Egész életedben erre vágytál. Arról nem is beszélve, hogy az a nő már legalább kétszáz éves. Biztosan hálás lenne.

– Mindig azt mondogatja, hogy óriási hibát követek el – ismerte be Belle.

– Na látod!

– Tudom, tudom. De nagyon ijesztő az egész. Ha én vagyok a tulajdonos, és a bolt csődbe megy azért, mert elrontok valamit, mindent elveszítek. Rengeteget gürcöltem, hogy eljussak idáig. És mi van akkor, ha tévedtem, és nem ez volt az álmom? Sok minden sülhet el rosszul. – Belle letépte a pizzáról a barnára sült héjat, és beleharapott. – Nem ez a megfelelő pillanat.