Szöveg és illusztráció © Schmal Róza, 2022

Megjelent a Central Kiadói Csoport

(1037 Budapest, Montevideo u. 9.)

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztő: Péczely Dóra

Korrektor: Kalocsai Judit

A borítót készítette: Schmal Róza

E-book: Scriptor Kft.

ISBN 978 963 324 967 3 (papír)

ISBN 978 963 614 062 5 (epub)

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti

az animuscentral.hu webáruházban

www.facebook.com/lampionkonyvek

A hónapok neve Ladann-völgyben

Tél

hosszúéj hava

hószakadás hava

repedthegy hava

Tavasz

jégzajlás hava

lombok hava

melegesők hava

Nyár

csonkaéj hava

bölényvég hava

sebescsillag hava

Ősz

eltűnttó hava

vihar hava

hidegesők hava

Időszámítás a Ladann-völgyben

A ladanni időt a dinasztiák uralkodásának kezdetétől számítják, és minden új család trónra lépésével újrakezdik. Az írásos emlékek a lasnapoli Coldarog-dinasztiával jelentek meg. Ők 226 éven át uralkodtak a birodalomban, míg házasság révén át nem vették tőlük a vezetést a dalamdovórói Lasaiok. A Lasai-dinasztia uralkodásának 304. évében tört ki a hurrogón háború, ekkor Daon Lasai elűzésével Romer Iobredān lett a király, és megkezdődött az ostradāni Iobredānok időszámítása. Történetünk idejében a ház ötödik királya, II. Kawal Iobredān Ladann-völgy ura.

Mind azt hittük, hogy meghaltak. Hiszen olyan kicsik voltak még: alig két esztendő múlt el azóta, hogy a királyné világra hozta őket. Recsegve-ropogva tört össze alattuk a Dél Szépe, Pasenord kancellár mesés új gavoldója. Ki gondolta volna, hogy a Ladann csak az egyiküknek készít nyughelyet a mélyben, a másikat sötét habjain ringatja, és lágy fövenyre fekteti?

De azt sem hittük volna, hogy bárki megszökhet a Földszégyene-barlangból: hogy Aldemur Pasenord, a király barátja, talán fiai gyilkosa, nyomtalanul eltűnhet, s vele – vagy nélküle? – asszonya, két szőke fia és mandulaszemű lánya is. Hova lettek ők mind? Elérte őket a bosszú, és már rég a föld alatt hajóznak? Vagy élnek még, túl a tengeren? Visszajönnek egyszer, ahogy visszajött, és Lasnapol új Nagykardja lett Mold Lasnarog, akiről csak a balladák mesélték kitartóan, hogy túlélte a Véres Sziklák Éjszakáját?

Sok csodát tett már a Ladann, a kék folyó, amely a Völgy Lelkében úgy fut körbe a falon, ahogy vize öleli át a birodalmat. Visszahozta nekünk a Fiút, az Örököst – mi lehet számára lehetetlen?

De vajon mit hoz a hurrogónok földjéről a Varad? Miért nyugtalan a vize, miért fortyog dühödten, amikor a Ladannba torkollik Malsínia Nasta falai alatt?

I. RÉSZ

HÓ ÉS FÜST

A Iobredān-dinasztia 123. évében, jégzajlás havában

1.

A RONCS

LASNAPOL, A TORKOLATVÁROS

A dereglyék nehézkesen úsztak felfelé a folyón.

Danul Boreasson nem tudta kivenni, hogy mit vontatnak. Sötét és súlyos tárgy volt, talán hajónak mondta volna, ha nem vergődött volna olyan esetlenül, ahányszor erőteljesebben oldalba kapta a sodrás.

Tanácstalanul nézett a mellette álló férfira.

– Miért hívott ide? Mit kellene látnom? – kérdezte.

– Majd meglátja, ha közelebb érnek – felelte a másik anélkül, hogy feléje fordult volna. Sárga parókája félrecsúszott ragyákkal borított fején, ahogy a kezét ellenzőként a homlokához emelte.

A szél gyorsan kergette a felhőket, amelyek hol árnyékba borították a torkolat vidékét, hol vakító fényt szabadítottak rá. A Patkányok Szigetén időnként orkán söpört végig, majd eltelt pár perc, és csend lett és kellemes meleg.

– Megbolondult a tavasz – morogta Danul. – Visszamegyek, lefekszem.

– Maradjon még, fiam! Bolond az idő, az igaz, de nem fog megfázni. Szeretném, ha látná, mit hoznak magának azok a dereglyék.

– Nekem?

– Igen, magának – vigyorgott a ragyás arcú. – Nézze csak meg jobban azt a holmit!

Danul Boreasson a jobb kezével leárnyékolta épen maradt szemét.

Most már meg tudta állapítani, hogy az ormótlan „holmi” a vontatókötél végén valóban hajó. Pontosabban valamikor az volt. Megfeketedett deszkáival és csonka, elszenesedett árbócával akkor is siralmas látvány lett volna, ha Danul nem ismeri fel, de a következő pillanatban a szíve olyan vadul kezdett verni, mintha szerelmesét látta volna viszont.

– A Fekete Gólya – suttogta.

– Bizony, visszatért a gazdájához!

– Hogy találta meg?

– Megtudtam, hogy a tiltott fegyverszállítmány miatt lefoglalt hajókat az erőd kikötőjébe vitték. Lefizettem az őröket, hogy engedjék ki a Fekete Gólyát. Most, hogy az Olmarog-katonaság szétszéledt, Mold Lasnarognak pedig még nem volt ideje megerősíteni az erődöt, a kutya se hiányol egy félig leégett hajót.

– Mi történt vele? – kérdezte rekedten Danul.

– A lázadók válogatás nélkül felgyújtottak mindent, amit a katonai kikötőben találtak. Gondolom, meg akarták akadályozni, hogy Hur Olmarog emberei a tengeren meneküljenek el Lasnapolból. De jöjjön, nézzük meg közelebbről.

A dereglyék időközben elérték a Patkányok Szigetét. A hajósok partra vontatták a roncsot, átvették fizetségük hátralevő részét a ragyástól, aztán visszaeveztek az öbölbe. Terhüktől megszabadulva sebesen távolodtak.

Danul csak bámult utánuk, akkor is, amikor már rég nem látszott belőlük semmi.

– Meg se nézi a hajóját, Boreasson? Úgy tudtam, ez volt a kedvence – nógatta a sárga parókás csalódottan, de aztán észrevette, hogy a másiknak remeg az álla. – Ennyire szíven ütötte a látvány? Én azt hittem, örülni fog, hogy egyáltalán megvan még a Fekete Gólya.

– Minek hozatta ide? – fakadt ki hirtelen Danul. – Gúnyt akart űzni belőlem? Vagy jólesik megforgatni a kést a szívemben? Hiszen már úgyis félholt vagyok! Nincsen semmim! Érti? Semmim! Most még az emlékeimet is el akarja venni tőlem?

– A Ladann szerelmére, dehogy! – sápadt el a ragyás. – Azért hozattam ide a Fekete Gólyát, hogy visszaadjam magának a reményt. Ez az elhagyott csarnok nem csak arra jó, hogy meghúzzuk magunkat benne, hiszen hajójavító volt valamikor! Maga itt nőtt fel, ha valakinek, hát magának tudnia kell, hány roncsba leheltek itt új életet! Megcsináljuk a hajóját, megkeresheti a feleségét, és ha nem is pont úgy, mint azelőtt, de boldogan élhet.

Danul keserűen felnevetett.

– Miről beszél? A többi hajóm vagy a lázadás alatt pusztult el, vagy az apósom vitte őket magával Reddepan szigetére, ahogy a feleségemet is. A bal szememet elvesztettem, egy nyomorék vagyok, aki még hetekkel azután is, hogy fejbe kólintották, csak kóvályogva bír menni. Ez a „holmi” pedig, ahogy maga is nevezte, egy rakás szenes deszka, és soha többé nem lesz belőle hajó!

A parókás egy darabig szótlanul nézte a dühtől reszkető fiatalabbat, aztán megvonta a vállát:

– Ha ezt választja…

Sarkon fordult, és majomszerűen sántikálva elsietett a csarnok felé.

Danul magára maradt a parton. A csizmájára meredt, amely bokáig süppedt a sárba.

Nem nézett a ragyás után, akit ő Sárgakóc néven ismert, de nem bírt a hajóra sem nézni, amelyet valamikor ő keresztelt Fekete Gólyának.

Már a név is maró fájdalom volt. Az árukkal megrakottan ringó, vagy kifeszített vitorlájával a tengerre kifutó szépséges hajó emlékén túl ott sejlett mögötte a hajdani kormányos, aki útjairól hazatérve csak annyit üzent Neia Reddepanónak, hogy a fekete gólya visszaszállt a fészkére, és a lány szaladt a ligetbe, amely annyi titkos találkájuknak volt színhelye.

Akkor is csak ennyit üzent, amikor hat év után megérkezett a Hurrogón-félszigetről, hogy már gazdag emberként kérhesse meg a kezét.

Micsoda utat járt be!

És mi lett belőle. Visszakerült erre a nyomorúságos szigetre, ahol felnőtt. Ugyanúgy nincsen semmije, ahogy akkor sem volt. És nincs senkije, ahogy akkor sem volt. Az apja szerette, de túlságosan elmerült az italban és a maga bánatában ahhoz, hogy figyelni tudjon rá, ez a ragyás Sárgakóc pedig hiába van tele jó szándékkal iránta – ebben már nem kételkedett –, maga is csak egy emberi roncs.

Danul nem tudta, mi történt a férfival, mitől lett ilyen borzalmasan torz a teste és csúf az arca, és hogy hívták, mielőtt ezt a nevetséges nevet adta magának, de azt sejtette, hogy Sárgakóc életét is tragédiák kísérik. A közös tapasztalat mély megértéssel és együttérzéssel kötötte össze őket, noha egyikük sem beszélt arról, amit átélt. A ragyás arcú heteken át ápolta őt, de továbbra is magázták egymást, napjaik nagy része pedig hallgatással telt.

Csak a hajóit emlegethette többet a kelleténél – valószínűleg ez vezette Sárgakócot arra a téves elképzelésre, hogy örülni fog ennek a roncsnak.

Lassan elindult a csarnok felé. Már bánta iménti viselkedését. Miközben a csizmája körül fölnyomuló sár cuppogását figyelte, azon gondolkodott, vajon miből fizette le Sárgakóc a kikötő őreit, és miből számolta le a dereglyések bérét.

Egyetlen pillantásra sem fordult vissza a Fekete Gólyához, amely partra vetett bálnaként hevert az iszapban.

2.

VOLT EGYSZER EGY KANCELLÁR

LASNAPOL, A TORKOLATVÁROS

Másnap nem bújt elő a nap. Az ég vastag, szürke takaróként borult a városra, majd egyre közelebb nyomult hozzá, és lassan szállingózni kezdett a hó. A lasnapoliak hitetlenkedve nézték a tavaszi havazást, talán még mosolyogtak is rajta, de amikor a feltámadó szél a tenger felől betörve végigsüvített a torkolaton, a házukba menekültek.

Danul fázósan húzta össze magán fekete köpenyét. A csarnokot átjárta a hideg, mégis védelmet jelentett, Sárgakóc azonban valahol kint volt. Azóta nem látta, hogy előző nap ott hagyta őt a parton. Mire utánament a csarnokba, hogy kiengesztelje, nem volt sehol.

Hiába volt a ragyás bár maróan gúnyos, de bölcs, esetlen tagjaival olyan gyámoltalanul mozgott, mint egy kisgyerek. Mi lesz vele ebben a hóviharban?

Tekintete a Fekete Gólyára tévedt. Az elszenesedett deszkákat sár helyett friss hó vette körül, és Danul Boreasson akaratlanul is arra gondolt, hogy talán élhet még.

Talán lehet még hajó a Gólyából, és talán Neia sem felejtette el.

De akkor miért ment el? Miért nem kereste őt? Halottnak hitte? Vagy az apja kényszerítette, hogy vele menjen?

A hajósnak szemernyi kétsége sem volt felőle, hogy Inak Reddepano juttatta börtönbe, és ő küldte a cellájához Menyétet, aki valószínűleg észre sem vette, hogy valaki mást ölt meg helyette.

Igen, Neiának biztosan azt mondták, hogy meghalt.

Amikor idáig jutott – sokadjára az elmúlt hetek alatt –, Danul azonnal indulni akart a feleségéhez, hogy megvigasztalja, hogy megszöktesse, hogy boldoggá tegye. De itt mindig elakadt.

Nem akarta elképzelni a pillanatot, amikor viszontlátják egymást. Irtózott a gondolattól, hogy szánalmat fog látni Neia tekintetében.

Egy darabig csak halogatta az indulást: majd akkor megy Reddepan-szigetre, amikor a sebe kevésbé lesz taszító. Amikor megtanul ügyesebben mozogni fél szemmel. Amikor megtalál néhányat az eltűnt hajóiból, és nem lesz nincstelen.

Napok óta sejtette, hogy nincs mire várnia, magától nem fog bekövetkezni lényeges változás. A Fekete Gólya érkezése csak az utolsó lapát föld volt egy álom sírhalmán.

Elfordult az ablaktól, és leheveredett. Jólesett lehunyni a szemét – azt az egyet, amelyet még le kellett hunynia ahhoz, hogy teljesen körülvegye a sötétség.

Sülő hús illatára ébredt. Halat gyakran ettek, de húst hetek óta nem. Felkelt, és a kemencéhez ment.

– Fogadni mertem volna, hogy nem kell költögetnem – vigyorgott Sárgakóc. – Éppen a kikötőben jártam, amikor befutott egy reddepani kereskedőhajó. Vettem tőlük birkahúst és bort, hogy ne csak az ozori lőrét igyuk.

– Mit csinált ebben az ítéletidőben?

– Mondom, bort és húst vettem.

– Biztos nem ezért indult el.

A ragyás egy pillanatig hallgatott, aztán szembefordult vele.

– Tudtam, hogy ma érkezik hajó Reddepan-szigetről, és beszélni akartam a kapitánnyal.

Danul állkapcsa megfeszült, de nem mondott semmit.

– Kifaggattam Inak nagyúrról – folytatta a másik. – Állítólag sürög-forog az ottani király mellett, és mindent megtesz, hogy III. Bolmerr Reddepano ne csak a kegyvesztett ladanni száműzöttet lássa benne, hanem a rokont is, akire számíthat a sziget vezetésében. De ami ennél érdekesebb: a kapitány a maga feleségéről is mesélt. Azt mondja, Neia Reddepano gyászol, és csak azért mozdul ki a szobájából, hogy lesétáljon a tengerpartra. A helyiek szebbnél szebb legendákat szőnek az alakja köré, olyan titokzatos, ahogy ott áll a Hazavágyó-sziklán. Fekete ruhája és vörös haja lobog a szélben, ahogy a semmibe mered. Az apja szigorú felügyelet alatt tartja, néhány testőr még a partra is elkíséri.

Sárgakóc beszéd közben a sülő húst figyelte, de ahogy elhallgatott, Danulra nézett. A hajós arca meg se rezzent. A ragyás felállt, és odament hozzá.

– Nem mond semmit, Boreasson? – kérdezte.

– Mit akar, mit mondjak? – kérdezett vissza a másik. – Nem kértem, hogy szimatoljon a feleségem után.

– Az a nő gyászolja magát. Még mindig nem gondolja, hogy írnia kéne neki? – Sárgakóc hangja remegett a visszafojtott haragtól.

– Ezt már megbeszéltük. Amíg betegen feküdtem, maga többször is felajánlotta, hogy segít megírni a levelet, de én mindannyiszor elutasítottam, emlékszik? – vonta fel a szemöldökét Danul gúnyosan.

– Akkor még nem tudtuk biztosan, miért ment el a felesége. De most már nyilvánvaló, hogy nem akarta elhagyni, hanem halottnak hiszi, ráadásul az apja valószínűleg fogságban tartja. A Ladann szerelmére, Boreasson, mi van magával? Már nem szereti őt? Akkor sem lehet ilyen kegyetlen!

A hajós tekintete elsötétült. Dühtől villogó szemmel fordult Sárgakóchoz.

– Hallgasson már el végre! Nem ért semmit! Nincs perc, amiben ne fájna a hiánya, jobban, mint a szemem világáé! Nem elszomorít, hanem fáj, fel tudja ezt fogni?

– És maga fel tudja fogni, hogy talán neki is ugyanígy fáj a maga hiánya? – kérdezte csendesen a ragyás.

Danul lehajtotta a fejét. Amikor visszanyerte az önuralmát, halkan beszélni kezdett:

– Igen, Neia most szomorú. Talán lesz egy vagy két nehéz éve, amíg gyászol. De aztán megszeret majd mást – maga nem tudja, mennyi életöröm van benne! Lehet, hogy később is elszomorodik majd, amikor eszébe jutok, de lesz egy új élete, ebben biztos vagyok. Feleségül veszi egy reddepani lovag, születnek gyerekeik… – A férfi itt egy pillanatra elfordult, aztán valamivel rekedtebben folytatta: – Ha Neia tudná, hogy élek, mindenképpen megkeresne, akkor is, ha arra kérném, ne tegye. Higgye el, már ezerszer végiggondoltam, és nincs más megoldás, mint hagyni, hogy halottnak gondoljon.

– Miért nem akarja viszontlátni?

– Mert ez nem lenne viszontlátás. Én már nem vagyok az, aki voltam. Megint nincstelen lettem, még otthonom sincs, gyenge vagyok, félvak, és a szívem tele van gyűlölettel, akár akarom, akár nem. De őt szeretem annyira, hogy megkíméljem attól, ami mellettem várna rá. Neia Reddepano nem élhet egy megkeseredett, beteges férfi mellett, de egy barbár, félszemű kalóz mellett sem. Márpedig ezek a választási lehetőségeim. Vagy egy részeges, önsajnálatba süppedt kripli leszek, mint az apám volt, vagy elszegődök valamelyik hajóra, amelyik a tengerentúli kereskedőket fosztogatja. – Danul szárazon felnevetett, ahogy hozzáfűzte: – Vagy felváltva űzöm ezt a két szép mesterséget. Fő a változatosság! … Na, ne nézzen már ilyen komoran, barátom! Hol az a bor, amit a kikötőben vett? Jobb lesz, ha mindjárt elkezdek készülni az új életemre!

Sárgakóc tányérra tette a sültet, töltött maguknak a borból, és csak akkor szólalt meg, amikor az étel elfogyott, a kupáik pedig kezdtek kiürülni.

– Szeretném, ha meghallgatna egy történetet, Boreasson! Aldemur Pasenord kancellár történetét.

Danul felkapta a fejét.

– Mit tud maga a kancellárról? Figyelmeztetem, ha maga is őt vádolja a tragédiáért, ami a királyi ikrekkel történt, nem vagyok kíváncsi a történetére. Ott voltam a hajón, amelyik kimentette. Ő tartotta a víz fölé a királylányt, és tudom, hogy nem volt vétkes a balesetben. Álmatlan éjszakákon a mai napig hallom, hogyan zokogott, amikor kihúztuk a folyóból, és rájött, hogy már semmit sem tehet. Akkor senki sem merte remélni, hogy a folyó még élve partra veti az egyik kisfiút.

– Mindig szerénykedik, barátom. Nemcsak ott volt, hanem maga kormányozta azt a hajót, amelyik kimentette a kis Akolna hercegnőt és engem.

Danul kurtán felnevetett:

– Csak nem azt akarja mondani, hogy maga… – Aztán elhallgatott.

Sárgakóc féloldalas mosolyra húzta a száját. Gyakran mosolygott így, de a hajós eddig azt hitte, csak elferdült vonásai okozzák a csálé vigyort, most azonban felrémlett előtte egy férfi a múltból, akinek arcán már látta ezt a mosolyt.

A Lasnapol Csillagán – amelyet ő kormányozott végig a Ladannon mint Zorm Olmarog utolsó ajándékát a királynak – még látta mosolyogni Aldemur Pasenordot. A gavoldón, amelyikre az Éber Folyó Éjszakáján kimentették, már nem.

A hajós nem vette észre, milyen régóta fürkészi a másik arcát.

– Ilyen nehéz elhinni? – kérdezte gúnyosan a ragyás.

Danul zavartan elfordult. Megrázta a fejét.

– Ne haragudjon, én csak…

– Nem kell szabadkoznia, Boreasson. Sokszor én is úgy gondolok Aldemur Pasenordra, mint egy távoli rokonra, akiről sokat tudok, de már idegenné lett számomra. Csodálkozva idézem fel a tetteit, a viselkedését, a gondokat, amelyek emésztették. Persze vannak reggelek, amikor a fény és a folyó illata egy pillanatra csapdába csal: olyankor úgy ébredek, mintha az ostradāni palotámban lennék, és felkelve kiléphetnék a teraszomra, amelyik a Ladann fölé nyúlik… De nem erről akartam beszélni. Ami velem történt, most csak annyiban érdekes, amennyiben magának segíthet dönteni.

A férfi újratöltötte a kupáikat, aztán folytatta:

– Azt bizonyára tudja, hogy a hajótörés után nem sokkal börtönbe vetettek.

– Aztán nyomtalanul eltűnt. Azt beszélték, öngyilkos lett – az emberek nem hitték el, hogy a várhegy belsejéből, a Földszégyene-barlangból bárki megszökhet.

– Én sem lettem volna képes rá, ha nem segít maga a felséges Kawal Iobredān.

– A király szabadon engedte?

– Hivatalosan nem, de testőrnek öltözött, és mutatott egy parancsot az őröknek, mely szerint át kell kísérnie engem a Malsínia Nasta-i börtönbe. Késő este volt, de a katonák nem gyanakodtak: arra gondoltak, hogy feltűnés nélkül akarnak átszállítani. Amikor már a Ladannon úszott a csónakunk, Kawal levette az álszakállt. Elmondta, hogy a királyné fájdalmában nemcsak engem, de az egész családomat el akarja veszejteni, és addig nem fog megnyugodni, amíg el nem éri a célját. Én a fia elvesztése miatt sírva bizonygattam neki, hogy az életemet adtam volna a gyermekért. Azzal vigasztalt, hogy tudja, mégis jobb lesz, ha eltűnök Ostradānból. Megígérte, hogy a családomat is utánam küldi a hegyrágók falvába, ahol elrejtőzhetünk a királyné haragja elől. A főváros határában kiszállt a ladikból, adott egy tarisznya élelmet az útra, majd búcsúzóul megölelt. Pár órával később megéheztem az evezéstől, és ettem a tarisznyából. Szinte perceken belül borzalmas rosszullét lett rajtam úrrá. Görcsbe rándult a gyomrom, izzadtam, aztán mintha késeket döftek volna belém, hasogató fájdalom tépte az egész testemet. Amikor megpillantottam a bőrömet átütő citromszínű pikkelyeket, már tudtam, hogy mi történt. Nem sokkal korábban láttam Zorm Olmarog holttestét – tisztában voltam vele, milyen borzalmas halál vár rám.

– Amoldenszem-mérgezés?

Sárgakóc bólintott.

– És higgye el, ha a király halálra ítél, azt is jobban megértettem volna, mint ezt az alattomos tettet! Az iszonyú veszteség, ami őt érte, sok mindent megmagyarázott volna. De ez az aljas, kétszínű eljárás irtózattal tölt el a mai napig.

– Gondolja, hogy ő volt?

– Más nem tudott róla, hogy meg akar szöktetni, ezt ő maga mondta nekem. Ki más tett volna amoldenszemet az élelembe, amit nekem csomagolt?

– De ennek nincsen semmi értelme! Nyugodtan kivégeztethette volna magát akár másnap, és még a csőcselék is örült volna a látványos megtorlásnak.

– Kawal tartott az eszemtől. Szüksége volt rá, de mindig bántotta, hogy az övé lassabban vág, mint az enyém. Biztos vagyok benne, hogy attól félt, addig csavarom a szavakat, amíg mindenki hinni fog az ártatlanságomban, és kibújok a büntetés alól. De úgy hiszem, ez sem magától jutott eszébe: fogadni mernék, hogy Vilona királyné hívta fel rá a figyelmét. Már az elfogatásom előtt többen jelezték, hogy a felséges asszony a véremet akarja venni a fiaiért. Meggyőzte vagy megzsarolta a férjét, hogy haladéktalanul el kell pusztítania engem, ha szereti őt. Kawal soha nem tudott neki nemet mondani. Valószínűleg jobbnak látták, ha nem a börtönben pusztulok el, és talán vigaszt merítettek a tudatból, hogy ugyanúgy a sötét folyón ér majd engem a halál, mint a gyermekeiket. Csakhogy éppen Hiúz-rév közelében eveztem, amikor a méreg hatni kezdett, és még el tudtam támolyogni a Révészhez címzett fogadóba. Bezörgettem, és a tulajdonos – vigyen neki áldást a Ladann – ahelyett, hogy szörnyülködött volna, azonnal cselekedett. Felébresztette a három szerzetest, akik a sziklakolostorból Piara Morába indultak aznap, de mivel nem találták a révészt, megszálltak nála éjszakára. A Szikla Szolgái gyógyítani mentek, így voltak náluk gyógyfüvek és orvosságok, amelyekkel sikerült megfékezniük a méreg terjedését. Aztán egy másik vendég, egy parlodāni paraszt a szekerén azon nyomban elvitt a Jerelka Āmol-i barlangkórházba, ahol még azelőtt megkaptam az ellenmérget, hogy a sárga pikkelyek a szívemet is elérték és megbénították volna. Hetekig feküdtem élet és halál között. Miután a testemet megszabadították a pikkelyektől, az maradt belőlem, amit most lát: egy rakás csont, amelyeket elsorvadt inak tartanak össze, rücskös bőr takar, és egy megbocsátani képtelen szív éltet. Amíg lábadoztam, pislákolt bennem a remény, hogy talán viszontláthatom a feleségemet és a gyerekeimet. Egy Jerelka Āmolban dolgozó hegyrágótól hallottam, hogy érkezett egy asszony három gyerekkel a falujukba. Legalább rajtuk valóban segíteni akart a király. Anát mindig is kedvelte, és nyilván ártatlannak tartotta. Vártam, hogy talpra tudjak állni, és csatlakozhassak hozzájuk. Aztán eljött a várva várt pillanat – pontosabban rájöttem, hogy soha nem fog eljönni. Fel tudtam állni, de egy gnóm lett belőlem. Undorodtam magamtól, és rettegtem a perctől, amikor az ő szemükben is viszontlátom majd ezt az undort. Mert örültek volna nekem, persze, de a viszolygás és a sajnálat olyan természetesen követte volna az örömüket, ahogyan a nyarat az ősz. Gondoztak volna, tűrték volna a keserűségemet, de soha nem néztek volna már úgy rám, mint azelőtt: Ana szerelemmel, a kicsik pedig büszkeséggel és rajongással. Mire elhagytam Jerelkát, már tudtam, hogy nem megyek Tarla Muranba.

– Azóta itt él?

– Maradjunk annyiban, hogy elég régóta élek a Patkányok Szigetén.

– És miből tudta fenntartani magát?

A ragyás sejtelmesen elmosolyodott.

– Most is van, aki szívesen megfizeti a tanácsomat, ráadásul jobban megérdemli, mint Kawal Iobredān.

A szél még mindig hordta a havat odakint. Egy-egy hevesebb roham a lerobbant csarnokot is átjárta. Sárgakóc megpiszkálta a tüzet, mielőtt hozzáfűzte:

– Néha elgondolkodom, hogy egyáltalán megismerném-e a gyerekeimet, ha véletlenül szembejönnének velem. És hát, nem hiszem. Már nemcsak én vagyok felismerhetetlen – az eltelt idő őket is azzá tette. … Megkedveltem magát, fiam, és nem szeretném, ha elkövetné ugyanazt a hibát, amit én. Mert, tudja, egyre inkább úgy érzem, hogy nem a hamis vád és nem a méreg pusztította el Aldemur Pasenordot, hanem az, hogy nem láthatta többé a családját. És erről ő tehetett, senki más.

3.

RÉT A PALOTÁBAN

LASNAPOL, A TORKOLATVÁROS

Boiana a palota ablakából nézte a torkolat felett örvénylő hópelyheket.

Rég örült annyira valaminek, mint ennek a tavaszi havazásnak, amely miatt elhalasztották az aznapi udvari eseményeket, és a szobájában maradhatott.

Gyűlölte mindet: a lovagi tornákat, a fogadásokat, a magas rangú vendégek tiszteletére rendezett vacsorákat. Gyűlölte, hogy nem tudta megjegyezni, ki kicsoda, és mikor mit illene mondania. Gyűlölte, hogy még mindig zavarba jött, ha meghajoltak előtte, és gyűlölte, hogy rajta még a ruhák sem úgy álltak, mint a többi előkelő hölgyön. A selyem nem vetett elegáns redőket, és nem ringott az alakja körül, hanem hol lelapult, hol pedig a legváratlanabb helyeken púposodott fel. Tudta, hogy darabosak a léptei, túl széles a válla, túl izmos a karja ilyen finom holmikhoz, a fejét pedig még bevonulás közben is lehorgasztotta, hiába könyörgött neki Ana, hogy húzza ki magát. Az asszonyt mindenki a nevelőnőjének hitte, és mindig ott volt a közelében, de jelenléte egyre kevésbé nyugtatta meg őt.

– Majd megszokod, drágám, meglátod! – biztatta gyakran, és nem vette észre – vagy csak nem akarta észrevenni? –, hogy mi történik vele.

Hogy nemhogy nem kezdi megszokni ezt az új életet, de egyre jobban szorong tőle. Hogy minél távolabbi emlék lesz Arasna Dasg, annál kétségbeesettebben vágyik oda vissza. És hogy akarva-akaratlan egyre jobban haragszik az apjára, amiért hagyta, hogy világéletében Boiana More legyen, egy halász lánya, majd egyik napról a másikra elvárta volna tőle, hogy úgy éljen tovább, mint a Nagykard egyetlen gyermeke, Lasnapol első hercegnője.

– Ugye, milyen gyönyörű neved van? Boiana Lasnarog… – mondogatta az apja néha, és mintha arra számított volna, hogy boldogan elmosolyodik.

Mit gondolnak, mégis? Örülnie kellene, mert ő a mesehős, aki sáros lábbal, mezítláb ácsorgott, míg ki nem derült, hogy valójában hercegnő?

Egyre távolabb került tőlük, ahogy egyre jobban fojtogatták az érzések, amelyeket nem oszthatott meg senkivel, és amelyeket már megfogalmazni is egyre kevésbé tudott. Csak zavarosan kavarogtak benne, a torkát kaparták, a homlokát feszítették.

Kihúzta a haját szorító tűket és ezüstfésűket, sorra letette valamennyit.

Felkelt az ablak mellől, és elővette a párnája alatt rejtegetett kendőt, amelybe gondosan belecsomózta a Iurin Leontól kapott lombmélyfényt. Kicsomagolta, a markába szorította, és azt képzelte, hogy a kő felmelegíti a tenyerét, ahogy a napsütötte kavicsok szokták gyerekkorában a Ladann partján.

Tudta, hogy nincs értelme a nős Iurinra gondolni, hogy szabadulnia kéne az emlékétől, és nem ápolgatnia magában, de nem volt semmi más, ami menedéket jelentett volna számára ezekben a napokban.

Nem sokkal azután, hogy ő elment a malmok falvából azzal a tudattal, hogy többet nem láthatja a molnárt, a férfi egyszer csak felbukkant Arasna Dasgban. Talált valamit, mondta, és szeretné, ha elfogadná tőle.

Később Boiana átkozta magát, amiért zavarában egy köszönömöt sem tudott kinyögni, csak állt, és bután bámult hol a kőre, amelynek fakó, barna burka alól néhol ragyogva tört elő a zöld fény, hol pedig Iurinra, aki egy perc múlva sarkon fordult, de akinek a tekintete még most, hideg lasnapoli szobájában is átmelegítette, amikor felidézte.

Másnap este Boiana megint eltévedt a palotában.

Vacsora közben szokás szerint nem mert felnézni a tányérjáról, amikor pedig mégis megtette, tekintete Ana szemrehányó pillantásával találkozott. Az asszony félreérthetetlen mozdulattal jelezte neki, hogy húzza ki magát, és emelje fel a fejét – olyan látványosan, hogy rajta kívül még a fél terem észrevette. Néhányan igyekeztek elfojtani a nevetésüket, mások szánakozva néztek rá. Az apja bátorítóan mosolygott, de ettől csak még nehezebb lett a szíve.

Utána olyan egyenesen ült, mintha cölöp lenne a kikötőben, de a szemét továbbra is lesütötte. Visszanyelte a könnyeit, enni viszont nem bírt – különben sem tudta, hogy a három villa közül melyiket kéne használnia, a szomszédjairól pedig nem akart lesni.

Nem ad nekik újabb okot, hogy rajta derüljenek.

Mire végre elindulhatott a szobájába, nem maradt ereje figyelni. Talán el is bízta magát: megkönnyebbült, hogy egyedül lehet, és azt hitte, a tájékozódás már nem okoz neki gondot.

Aztán észrevette, hogy ismeretlen minták futnak a szőnyegen a lába előtt.

Felnézett. A folyosó is ismeretlen volt.

Visszafordult, de a lépcsőnél nem tudta, hogy feljebb vagy lejjebb kellene-e mennie.

Nem fogja megkérdezni az őröket, és nem fog ácsorogva gondolkodni, hogy észrevegyék rajta a habozást, határozta el. Így aztán céltudatosan ment hol fel, hol le a palota lépcsőin, és a szokásosnál méltóságteljesebben vonult folyosókon és termeken át, hogy senkinek ne tűnjön fel, fogalma sincs, merre jár.

Amikor már teljesen elcsigázta a megalázó bolyongás, egy fordulóban az apjába botlott.

– Boiana, te mit keresel itt? – kérdezte Mold Lasnarog.

A lány kétségbeesetten kutatott valami hihető válasz után, aztán a férfi mellére borult, és elsírta magát.

Egy hosszú percre olyan volt minden, mint régen.

Ő zokogó kislány volt, az apja pedig hatalmas tenyerével megnyugtatóan simogatta a hátát.

De a következő pillanatban már érezte, hogy valami nyomja az arcát. A Lasnarog-címeres ezüstcsat volt, ami a Nagykard palástját összefogta. Most már látta a testőröket is, akiket az előbb észre sem vett: kissé hátrább álltak, és udvariasan a semmibe néztek.

Zavartan motyogott valamit, aztán elsietett. Érezte, hogy az apja gondterhelten néz utána, és tudta, hogy szíve szerint utána menne.

Magában azért könyörgött, hogy ne menjen.

Ne most. Ne így. És főleg ne a testőrökkel.

Mire megtalálta a szobáját, már semmi mást nem akart, mint a kezébe fogni a Iurintól kapott lombmélyfényt, és érezni megnyugtató melegét. Kicsomagolta a kendőből, a markába szorította, majd ruhástul végigdőlt az ágyon.

Órákkal később halk susogásra ébredt.

A holdfényben ezer meg ezer magas fűszál ringatózott a szobája közepén.

Álom volt az ébredés is, gondolta. Behunyta a szemét, majd újra kinyitotta, azzal az elhatározással, hogy igazán felébred, de a rét még mindig ott neszezett az ágya előtt. Tücsök is ciripelt benne.

Felült. A lombmélyfény, amelyet elalváskor elengedhetett, zölden derengett az ágyán.

Nem, most nem egyszerűen derengett: fényesebben világított, mint eddig bármikor.

A rémülettől kalapált a szíve, mégis felkelt, és megérintette a térdét verdeső füvet, amely olyan lágyan hullámzott, mintha szellő borzolná. Ahogy jobban megnézte, Boiana rájött, hogy nem közönséges fűvel van dolga, hanem olyan növénnyel, amelyet még nem látott. Szára és hosszú levelei nagyon világosak voltak, szinte fakók, csak apró, még zárt bimbói kéklettek a holdfényben. A tapintása selymes volt, mégis kíméletlen erővel törte át a szoba padlóját. Már csaknem az egész helyiséget beborította, de még mindig újabb szálak bújtak elő – a rét megállíthatatlanul növekedett. Szép volt és békés, Boiana azonban reszketve figyelte.

A gondolatok vad egymásutánban kergették egymást a fejében. Mi történhetett? Megbolondult? Tréfát űz vele valaki? Mit tegyen? Sikoltozva kirohanjon vagy várjon?

Pillantása megint a lombmélyfényre esett. Az a benyomása támadt, hogy a fénye percről percre erősödik. Hirtelen elhatározással megragadta, és visszacsomagolta a kendőbe.

A rét egy pillanat alatt eltűnt. A növények kígyózva alábuktak, és nyomuk sem maradt. Hiába simította végig a padlót térden csúszva, Boiana nem talált rá bizonyítékot, hogy amit látott, az a valóság volt, és nem csak a képzelete játszott vele.

Sokáig nem mert elaludni. Már oszladozott a sötétség a tenger felett, és a marlingók is belefogtak hajnali csivitelésükbe az ablaka alatt, amikor elnyomta az álom.

Délelőtt az apja kopogtatott az ajtaján.

Nem faggatta, nem vigasztalta, csak kézen fogta, és szelíden magával húzta. A Fekete Szárnyba vezette, de nem abba a félelmetes terembe, amelyben Goldan nagyúr ravatalánál lemészárolták a Lasnarogokat, hanem lejjebb, egy olyan helyiségbe, amelynek csak a tenger felé nyíltak ablakai. A város felé a Fekete Szárnynak ez a része tömör falakkal fordult. Boiana lenyűgözve nézte a magasba futó könyvespolcokat, az ódon fából ácsolt galériát, de főként a kilátást: mintha egy sziklafalra rakott fészekből nézte volna az alatta hullámzó tengert.

– Tudom, hogy hiányolod azt az embert, akit apádként szerettél – sóhajtott a Nagykard –, és én lennék a legboldogabb, ha visszaadhatnám neked Ialdo Morét. Sajnálom, hogy úgy érzed, kitéptelek a helyről, ahol születtél és felnőttél. Mégis azt mondom, bármilyen szívtelenül is hangzik: az ember nem fa, nincsenek gyökerei, ezért járhat-kelhet, és új otthonokra lelhet a nagyvilágban.

– Ha neked nem is, nekem voltak gyökereim. Pontosabban vannak, csak elvágtad őket – vetette közbe Boiana.

– Ha lennének gyökereid, ide legalább annyira kötnének, mint a halászok szigetére. Évszázadok óta Lasnapolban éltek az őseid.

Mold Lasnarog elhallgatott, de a lánya nem szólalt meg, és nem is nézett rá. Lesütötte a szemét, ahogy mostanában szinte mindig. Távoli volt, elveszett és elérhetetlen, mintha nem mellette állt volna, hanem egy messzi-messzi szigeten.

A férfit már-már legyűrte a tehetetlenség érzése, az önvád és az elkeseredés, amely hetek óta kínozta Boiana miatt, de aztán levett egy könyvet a polcról, és odavitte a lányhoz.

– Szeretted, amikor az apád mesélt neked, ugye? – kérdezte.

– Igen – felelte Boiana. A hangja egyszerre volt ellenséges és törékeny: a harag és az elveszett idők utáni sóvárgás keveredett benne.

– Akkor jól figyelj! Amiket Ialdo More, a halász mesélt, azokat ebben a könyvtárban olvasta, amikor még Mold Lasnarognak hívták. Az ember, akit szerettél, már akkor is egyszerre volt az esetlen, halszagú Medve More és Délceg Mold, a lasnapoli lovag, amikor téged lovagoltatott a térdén. És ez most sincs másként. Lehet, hogy nem lehetek veled annyit, mint szeretnék, mégis, ha ezeket a könyveket forgatod, hallani fogod az apád hangját, és talán rá fogsz jönni, hogy innen származol.

Miután Boiana kezébe tette a könyvet, elindult kifelé a teremből. Az ajtóból még visszafordult:

– Az őrök majd megmutatják az utat a szobádba, és bármikor idevezetnek, ha olvasnál, vagy csak a tengert néznéd.

4.

AMIKOR ÁLMODIK A DONDDAU

LIPPONNA DOLNA, A MALMOK FALVA

Astevka leverte a havat a csizmájáról, és belépett a sötét konyhába.

A sarokban megmozdult valami, mire rémülten felsikoltott.

– Csak én vagyok, ne félj! – mondta Iurin Leon, és felemelkedett a székből.

– A Ladann szerelmére, minek ijesztgetsz? – fakadt ki a felesége. – Halálra rémítettél. És különben is, mit kémkedsz itt utánam? Miért nem alszol?

– Nem kémkedek. Egyszerűen csak nem tudtam elaludni.

– Akkor miért nem vagy a hálószobában? Itt őrizted a bejáratot, mi? Látni akartad, hogy mikor jövök haza!

– Nem. Szomjas voltam, lejöttem vízért, megláttam a holdfényes kertet, elgondolkodtam valamin, és letelepedtem ide az ablak elé.

– Hát teljesen bolondnak nézel? Ebben a hidegben miért ülnél a huzatos ablak előtt, ha nem azért, hogy kifigyeld, merre járok, mikor jövök? De jól figyelj, Iurin Leon! Lehet, hogy hozzád mentem feleségül, de ez még nem jogosít fel arra, hogy kémkedj utánam! Amíg te az imádott malmodat bütykölöd, én annyit dolgozom napközben, mint egy málhás szamár, így aztán este azt csinálok, amit akarok, megértetted?

– Felőlem odamész, ahova csak kedved tartja.

A fásult hangra Astevkát elöntötte a harag. Megragadta a menni készülő férfi ingét.

– Hát ide figyelj! Ha éppen tudni akarod, a Tarka-malomban voltam, a húgoméknál. Segítettem Evának a szövésben.

– Nekem nem kell hazudnod – mondta csendesen Iurin.

– Hogy érted ezt?

– Tudom, hogy a Tarka-malomban voltál, de nem azért, hogy segíts Evának, hanem mert náluk szállt meg az a gazdag kereskedő, akivel annyit táncoltál a télűző mulatságon.

Egy hosszú pillanatra csend telepedett a sötét konyhára. Csak a falra aggatott tepsik csillogtak ott, ahol betévedt a holdsugár.

Aztán Astevka nyersen felkacagott.

– Neked az agyadra ment a féltékenység, Leon! De mondok én neked valamit! – A hangja hirtelen fenyegető lett. – Ne magadból indulj ki! Te vagy az, akinek csak a teste jár-kel Lipponna Dolnában, miközben a szíve és az esze máshol van. Ne hidd, hogy vak vagyok, te szerencsétlen!

Iurin lehajtott fejjel állt, míg a felesége diadalmasan kivonult, aztán visszaroskadt a székbe. Kinézett az ablakon.

A hóborította kert vakító fehéren ragyogott a holdfényben.

Hiába mutatott tavaszt a naptár, a Ladann felső folyásánál csak nem akart múlni a tél. Olyan vastag jégpáncél tartotta rabságban a patakokat, hogy a malmok dermedten, tétlenül álltak már hetek óta.

Vajon Lasnapolban is ilyen hideg van?

Az anyja leveléből tudta, hogy Boiana már nem halászlány Arasna Dasgban, hanem hercegnő Torkolatvárosban.

Ha se így, se úgy nem láthatja, miért fáj arra gondolnia, hogy még sokkal messzebb került tőle? Nem teljesen mindegy, hogy cölöpökön álló kunyhóban él vagy a Nagykard palotájában, ha egyszer úgysem szólhat hozzá?

Nem akarta felidézni, milyen beszédes volt Boiana pillantása, miután a kezébe tette a lombmélyfényt, mégis folyton látta maga előtt, és újra meg újra átélte a boldog megkönnyebbülést, hogy a lány érti és megérti őt.

Ilyenkor igyekezett másik szerelmére gondolni, a Néma Molnárra, ami hamarosan készen lesz. A malom miatt ébredt napkelte előtt, és miatta volt egyáltalán kedve felkelni. Sikerült megjavítania a megjavíthatatlannak tartott örlőművet, és ha végre igazán kitavaszodik, beindíthatja. Már alig várta, hogy láthassa a mozgásba lendülő kerekeket.

A faluban váratlanul felvonyítottak a kutyák, egy tehén is elbődült, aztán csend lett – feszült, moccanatlan csend, amilyen vihar előtt üli meg a tájat.

Percek teltek el így, majd mély, dörgő hang rázta meg Lipponna Dolnát.

Iurin felpattant a székből. Várt, de most csak a jég reccsenése hallatszott a patakok összefolyása felől, más semmi.

Talán leszakadt a padló a mulatozók alatt a Tarka-malomban.

Vajon mi lehet Astevka és a gazdag pojáca között, aki hetek óta itt veri el a pénzét? Amikor látta őket táncolni, Iurin fogadni mert volna, hogy nagyon összemelegedtek. De ez is az ő hibája. Ha csak teheti, elmenekül otthonról, hogy ne kelljen az asszony elégedetlenkedését hallgatnia. Valószínűleg már Astevka is tisztában van vele, hogy szánalomból maradt vele, és nem szerelemből: esze ágában sem lett volna feleségül venni, ha az apja nem zuhan le a Néma Molnár tetejéről.

Az újabb dörrenés mintha a koponyájában döndült volna, a következő viszont már nem hagyott semmi kétséget afelől, hogy honnan jön. Hosszú, mély morgás volt, amely visszhangot vert a hegyek között.

Iurin kiszámolta magában, hogy csaknem százharminc év telt el, amióta utoljára nyugtalankodott a vulkán. Akkor nem ébredt fel, de megmoccant és füstöt lövellt, mintha figyelmeztetni akarta volna a ladanniakat a közelgő veszélyre. Nem sokkal később a déli falvak lakói lemészároltak néhány bölényt, mire a hurrogónok lerohanták Ladann-völgyet, és kitört a háború.

Iurin hitte is, és nem is a szóbeszédet: nehéz volt elképzelni, hogy a Donddau valóban megmozdult. A lávalennel benőtt tisztás odafent, a hegy tetején olyan békés volt, mintha Kráterrétnek a nevén és az alakján kívül évezredek óta semmi köze nem lett volna tűzhányó múltjához.

Kilépett az udvarra, és megilletődötten nézett fel a hegyre.

Egy pillanatra elakadt a lélegzete.

A Donddau gerince sötéten rajzolódott a holdfényes égboltra, s Iurinnak úgy tűnt, mintha hol emelkedne, hol süllyedne.

Aztán kinevette magát, és fejcsóválva visszament a házba.

Lipponna Dolna hallgatott. Nem ugatott egyetlen kutya sem, a lovak nem nyerítettek fel és nem dobogtak a lábukkal, mint más nyugtalan éjszakákon. Már a tehén sem bőgött.

De ébren voltak mind – fülüket hegyezve, kitágult szemmel figyeltek.

5.

…ÉS AMIKOR FELÉBRED

LIPPONNA DOLNA, A MALMOK FALVA

Az ég alja alig világosodott, amikor Iurin felkelt. Megmosakodott, tiszta inget vett, magára kanyarította bélelt köpenyét, aztán elindult. A hó ropogott a lába alatt. A fák fekete ágai kopaszon nyújtóztak a Tera-malom mellett, de a kerítés mentén apró, rózsaszín gömbjeikkel már nyíltak a télfaló mirlók. Ez volt az egyetlen élénk szín: minden más fakó volt vagy fehér. A malmok alvó állatoknak tűntek a behavazott völgyben, sötét tömegük felett kilehelt páraként szállt fel kéményükből a füst. Iurin magában igazat adott az apósának, aki lisztet tejelő tehénkéknek nevezte őket. Még így, a jeges patakok miatt mozdulatlanságra ítélve is lélegző lényeknek tűntek, bár ő inkább bivalynak vagy bölénynek látta őket, mert volt bennük valami komor, csendes, mégis lehengerlő erő.

Különösen a Néma Molnárban, amely romosan, foghíjas kerekekkel is lenyűgöző látvány volt, de amióta felújította, uralta Lipponna Dolnát.

– Szépségem! – suttogta neki, ahogy a közelébe ért, és a szeme mosolygott. – Tudom, hogy sok-sok éve várod, hogy újra dolgozhass, de hidd el, már csak napok kérdése! Előbb-utóbb felmelegszik az idő, megolvad a jég, és foroghatnak a kerekeid! Hozzád hordják majd Ladann-völgy legszebb gabonáit, mert te fogod a legfinomabb lisztet őrölni – mondta, miközben megsimogatta az épület moha lepte bazaltköveit és csiszolt deszkáit, amelyek a friss fa illatát árasztották. Ahol csak lehetett, megmentette a régi anyagokat, így a lapátok hol öreg fából készültek, hol újból és világosból, de a Néma Molnáron még ez is különlegesnek hatott és nem szedett-vedettnek.

Iurin leporolta az örlőművet, az ablakból gyönyörködött a hósapkás hegyekben, aztán kilépett a teraszra. Alatta, ahol máskor a Dalam, az Ocronog és az Astanel csobogva folyt össze, most fehéren derengő páncél borította a Ladann medrét.

Azon kapta magát, hogy gondolatban megint a torkolatig hajózik, és elképzeli Boianát a palotában, a tengerbe ömlő folyó felett. Szeme előtt a jégen kirajzolódó karcolatok a Ladann szétfutó ágai lettek, a megdermedt fadarabok Torkolatváros szigetei…

Talán ezért nem jött rá rögtön, hogy mi történik. A jeget feltörő repedés olyan hirtelen jelent meg, hogy azt hitte, az is az ábrándhoz tartozik, a könnyű remegés pedig, amely megingatta a malom teraszát, az álmodozásból visszatérők szédülete is lehetett volna.

Aztán hátborzongató reccsenéssel az egész völgyben felhasadt a jég, mennydörögve rázkódott a föld, és Iurin Leon tántorogva kapott a korlát után.

Agya egy része nem hitte el, hogy ez már a valóság, csak hitetlenkedve figyelt, de a másik része feleszmélt. Hiába lett újra csend és nyugalom, ő tudta, mi következik. Hiába volt távol a Donddau, neki már a fülében dobolt a fenyegető hang, amellyel a vulkán forró leheletétől felolvadt hótakaró megindult lefelé a hegyoldalon.

Mint egy őrült, rohant végig a falun, és ordítva parancsolt rá az emberekre, hogy fussanak a Kecske-dombra, amely magasan és kopáran emelkedett Lipponna Dolna északi részén, távol a patakoktól. Egy kisfiút, aki csak értetlenül meredt rá, a vállára vetve vitt, amíg meg nem találta a szüleit. Mire hazaért, nem sok ideje maradt: bezárta az állatokat, az ajtókat és az ablakokat, Astevkát felküldte a padlásra, nyomorék apósát maga vitte fel a karjában, és reménykedett, hogy a ház elég erős lesz.

Aztán már csak állt a padlás ablaka előtt, és bámulta, mint akit megbabonáztak, az eltűnő hó és szilánkokra törő jég közül előtörő vizet, amely sebesen, megállíthatatlanul hömpölygött a falu felé, nyomában a szürkén gomolygó füstfelhővel.

6.

HAMUT ŐRÖLNEK A MALMOK

LIPPONNA DOLNA, A MALMOK FALVA

A földrengést távoli településeken is érezték, és az ég napokra elsötétült a birodalomban. „A vulkán csak akkor nyugtalankodik, amikor aggódik, s a Donddau nem aggódik alaptalanul” – mondogatták az öregek, akiknek még a nagyszüleik meséltek a háború előtti vészjósló rengésekről.

Lipponna Dolnában sem havat, sem füvet nem lehetett már látni: iszap és vulkáni törmelék terítette be a környéket. Új népdal is lábra kapott:

Hamut őrölnek a malmok,

hamuból sül a lepény.

Sír a gyerek, sír az öreg,

mert fekete a kenyér.

De nem csak a szürke malmok foglalkoztatták a falusiak képzeletét. Ha Iurin Leon kifejezéstelen arccal, sápadt kísértetként végigment a lipponnai utcákon, elhallgattak, némán követték a tekintetükkel, és mikor eltűnt a szemük elől, sóhajtva mesélték el a gyerekeiknek, milyen vidám, milyen ügyes, milyen derék is volt az örökké kócos molnárlegény, amikor megérkezett a faluba, és elszegődött Gavor Liman malmába.

A kitörést követő negyedik nap délutánján egy szürke csuklyás férfi érdeklődött a kocsmában Iurin után. Ugyan csak a csaposhoz szólt, és hozzá is halkan, szavaira mégis elcsendesült az addig zsibongó helyiség. A vendégek a csuklyás arcát vizsgálták, amely maga is olyan volt, mint egy lávamező: égés okozta sebek és gyűrődések tették felismerhetetlenné. Egy darabig mindenki hallgatott, aztán a csapos megtörölte a kezét, kilépett a pult mögül, és a bejárathoz intette az ismeretlent.

– Látja ott azokat a nyírfákat, amiket halomba döntött az áradás? És mögöttük az épületet, amelyik mintha letérdelt volna a sárba? No, az a Tera-malom, ott keresse a fiatal molnárt.

Iurinnak nem okozott gondolt, hogy felismerje a bátyját a Szürke Álmodó álarca alatt. Amint ajtót nyitott neki és meglátta, magához ölelte. Percekig némán szorították egymást, aztán Olesdan szétnézett, és megjegyezte:

– Nincs valami nagy rend nálatok.

Az öccse napok, sőt talán hetek óta először nevetett.

– Csak nem azt akarod mondani a magad udvarias módján, hogy attól félsz, mindjárt a fejünkre dől az épület? Nincs kizárva, úgyhogy inkább menjünk ki a szabadba. De hogy kerülsz te ide? – kérdezte, miközben leültek egy hatalmas kőre, amelyet az ár a patakmederből görgetett a bejárat mellé.

– Bialadamot is alaposan megrázta a rengés, és sejtettem, hogy itt még rosszabb a helyzet, látni akartalak.

Iurin elfintorodott.

– Hát most aztán láthatsz. De szerettem volna neked megmutatni mindig a malmaimat, erre akkor jössz, amikor alig maradt belőlük valami!

Olesdan nem válaszolt. Elnézett az öccse válla felett.

– Ő az? – kérdezte arcán őszinte csodálattal.

Iurinnak nem kellett megfordulnia, hogy tudja, mire gondol a bátyja.

– Igen, ő volt a Néma Molnár.

– Még romjaiban is gyönyörű.

– Nem akarok beszélni róla – mondta színtelen hangon Iurin.

Olesdan a vállára tette a kezét.

– Egykettőre rendbe hozzuk.

– Nem akarom rendbe hozni. Soha többé.

– Ugyan, öcskös, értem, hogy elkeseredtél, de hidd el…

– Nem, nem érted – vágott közbe Iurin. – Embereket sodort el az ár, vagy terített le az égből lezúduló törmelék. A házam megroggyant, a malmok tönkrementek, az apósom beteg szervezete nem bírt a belélegzett füsttel, és meghalt, a feleségem pedig, aki hamar felmérte, hogy semmink sem maradt, megszökött egy tehetős senkiházival. És mindennek ellenére egyetlen dolog miatt fáj igazán a szívem: a Néma Molnárért. Olyan, mintha megbűvölt volna, hogy úgy szeressem, mint egy asszonyt, és ne törődjek senki és semmi mással. Úgy siklik ki annak a kezéből, aki birtokolni akarja, mint egy csalfa, gonosz tündér. A régi gazdája megölte benne a feleségét, aztán saját magát, az apósom alighogy megvette, lezuhant a tetejéről és lebénult, én pedig csak a megjavításának éltem, amivel a feleségem szívét is összetörtem. Nem véletlenül nem akarta senki megvenni és felújítani ezt az átkozott kőrakást. Én soha nem hallottam benne sírni a kísértetet, akit emlegettek, de már megértem azt a babonás félelmet, amellyel a falusiak elkerülték. Ezentúl én is messzire el fogom kerülni.

– Ostobaságokat beszélsz! Csak nem gondolod, hogy a Donddau azért tört ki, hogy a malom átka beteljesülhessen rajtad? És a Ladann szerelmére, Astevka nem azért hagyott el, mert a malom jobban érdekelt téged, mint ő, hanem mert őt jobban érdekelte az a másik alak, mint te! Vagy a pénze, de ez már részletkérdés.

– Ez nem ilyen egyszerű.

– Rendben, lehet, hogy nem ilyen egyszerű – sóhajtott Olesdan. – De bármi történt is, a Néma Molnárt meg lehet és meg is kell javítani, mert akármit mondasz, nem fogom elhinni, hogy egy kőből és fából rakott démon.

– Akár démon, akár nem, rá se bírok nézni – mondta Iurin, azzal a konok arckifejezéssel, amit a bátyja nagyon jól ismert.

– Akkor gyere velem! – váltott témát Olesdan.

– Bialadamba?

– Nem, Varadokba.

Iurin felkapta a fejét.

– A bölényekhez?

– Nem kifejezetten a bölényeknél akarok vendégeskedni, ha erre gondolsz, de mivel Varadok az ő városuk, tulajdonképpen igen, a bölényekhez.

– Megbolondultál?!

– Voltunk ott gyerekkorunkban a nagyapánknál, nem emlékszel?

– De akkoriban éppen békében éltek egymással a ladanniak és a hurrogónok! A háború már csak távoli emlék volt, és azonkívül, hogy szomorúan nézték a tengerbe omló sziklákat, mást nem csináltak a szőröshátúak.

Olesdan benyúlt a csuklyája alá, és megvakarta a tarkóját.

– Most is béke van – bökte ki aztán.

– Nyílt titok, hogy a bölények mészárolták le a palnabadiakat, és azt suttogják, hogy a volnedāni kutat is ők mérgezték meg, hogy meszes héjban pusztuljanak el a falusiak. Nagy építkezéseket is folytatnak már évek óta. Nyilvánvaló, hogy készülnek valamire.

– Te is ezzel jössz?! Hullámtörő gátat építettek, hogy megvédjék a félszigetüket, mielőtt a tenger felmorzsolná. Arra készülnek, hogy éljenek tovább, ahelyett, hogy kihalnának! Szerinted is csak bambán kellett volna várniuk, amíg egész Varadokot ledöntik a hullámok?

– És a déli falvak halomra gyilkolt lakói? Ők is biztos szívesen éltek volna tovább!

– Nincs rá bizonyíték, hogy a hurrogónok tették. Egyszerűen megszoktuk, hogy minden bajért őket hibáztassuk. Annak idején a háború is azért robbant ki, mert a szárazság miatt kitört éhínségért a szerencsétlen szőröshátúakat kezdték el okolni az emberek, pedig hát mit tehettek azok róla? Nem hittem volna, hogy te is bedőlsz a feltételezésnek, és gondolkodás nélkül bűnösnek kiáltod ki a bölényeket.

Iurin elvörösödött és felpattant.

– Ilyen együgyűnek és befolyásolhatónak tartasz?

– Egy szóval sem mondtam, hogy az vagy.

– Ó, nem, persze, mert te soha nem mondasz ki semmit, de azért nem lehetett félreérteni, hogy ezt gondolod!

Olesdan egy darabig hallgatott. Aztán az öccsére nézett, és halkan azt mondta:

– Ne haragudj! Nem tartalak ostobának, de már nagyon elegem van, hogy mindenki kárálni kezd, amikor megtudja, hogy a Hurrogón-félszigetre készülök. Márpedig nekem muszáj Varadokba mennem.