A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Cat Bohannon: Eve – How The Female Body Drove 200 Million Years of Human Evolution

Knopf, 2023

Copyright © 2023 by Cat Bohannon

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Makovecz Benjamin, 2024

Minden jog fenntartva

A fordító köszönetet mond dr. Balogh Illés Gyula szakorvos értékes segítségéért.

Borítóterv © Papp Rita

Gyermekeimnek, Leelának és Pravinnek –

semmi sem változtatta meg annyira az időfelfogásomat,

mint a csodálatos, kicsi lélegzésetek

Bevezető

Ezt tettük. Megtermékenyítettük
egymást és megtermékenyültünk egymástól a sötétségben,
amire úgy emlékszem, mintha átjárta volna a fény.
Ezt akarom életnek nevezni.

Adrienne Rich: Origins and History of Consciousness

Dr. Elizabeth Shaw-nak komoly gondja van. A filmrendező Ridley Scott szándékának megfelelően egy hatalmas és gonosz idegen lény megtermékenyítette. A Prometheus nevű űrhajó fedélzetén módot kell találnia arra, hogy eltávolítsa a testéből a nem kívánt vendéget anélkül, hogy közben maga is elvérezne. Odavonszolja magát egy futurisztikus műtőrobot kapszulájához, és császármetszésre utasítja, de csak egy hibaüzenetet kap. „ERROR – közli a robot. – Ez a medikabin csak férfiak ellátására van programozva.”

– A francba… – mondta mögöttem egy nő. – Ki a szar csinál ilyesmit?

Ezután lézersugarak, kapcsok meg tekergő csápok vérfagyasztó jelenete következett. Ahogy ott ültem 2012-ben a sötét New York-i moziban az Alien előzményfilmjének vetítésén, nem tudtam nem arra gondolni: Hát igen. Ki a szar csinál ilyesmit? Ki az isten indít egy sok trillió dolláros expedíciót úgy, hogy az űrhajón nem helyez el nők kezelésére alkalmas medikabint?

Nos, a modern orvostudomány igen gyakran pontosan ezt teszi. Az antidepresszánsokat egyforma adagokban gyártják és adják férfiaknak és nőknek, noha egészen másképpen hatnak a nők és a férfiak szervezetére. A fájdalomcsillapítók adagolásánál ugyanez a helyzet; nincsenek tekintettel a páciens nemére, holott szilárd bizonyítékok állnak rendelkezésünkre arról, hogy a nőknél általában kevésbé hatásosak. A nők nagyobb valószínűséggel halnak meg szívrohamban, ugyanakkor kevésbé valószínű, hogy szívrohamot kapnak – a tünetek pedig sokszor eltérőek a férfiaknál és a nőknél. Ezért gyakoribb, hogy a nőknél nem gondolnak időben az infarktusra – nemcsak az érintettek, de orvosaik sem. A műtéti érzéstelenítésben, az Alzheimer-kór kezelésében, de még az iskolai tantervekben is tartja magát az a téves elgondolás, hogy a nők teste csak amolyan szokásos emberi test; puha és húsos, ott lent meg hiányzik néhány fontos darabka, de amúgy éppen olyan, mint a férfiaké.

És természetesen csaknem minden kutatást, amely ezeket a felismeréseket eredményezte, kizárólag ciszgender alanyokon végeztek; a tudományos kutatás világában igen csekély figyelmet fordítanak arra, hogy mi történik azokkal az emberekkel, akiket a születésükkor az egyik vagy a másik nemhez tartozóként azonosítottak, de aztán ez a helyzet később megváltozik. Aminek az oka részben az, hogy alapvetően különbözik egymástól a biológiai nem (a fizikai jelleg, ami evolúciós történetünk évmilliárdjai során itatta át testünk lánc- és vetülékfonalait) és az ember genderazonossága, ami képlékeny, az agyban székel, és legföljebb pár százezer éves.1

Ám nem csak erről van szó. A helyzet az, hogy a biológiailag női testtel kapcsolatos kutatások egészen a közelmúltig messze háttérbe szorultak a férfiszervezet tanulmányozása mögött. Az orvosok és a kutatók nem csupán elhanyagolták a nemspecifikus adatok gyűjtését; ilyen adatok igen sokáig egyszerűen nem is léteztek. A Pain című tudományos lapban 1996 és 2006 között ismertetett állatkísérletek és kutatások több mint 79%-ának alanyai kizárólag hím egyedek voltak. Az 1990-es évek előtti statisztikák még aránytalanabb képet mutatnak. Az aszimmetria nem szokatlan – vezető tudományos lapok tucatjai számolnak be ugyanerről. A női szervezet sajátosságainak figyelmen kívül hagyása akkor, amikor alapvető biológiai jellegekről vagy az orvoslás legfinomabb részleteiről beszélünk, nem egyszerűen csak szexizmus; olyan intellektuális tévedés, ami társadalmi problémává dagadt – igen hosszú ideig teljesen hibásan gondolkodtunk a nemi jelleggel bíró emberi testekről és arról, hogy miként kell tanulmányozni őket.

A biológiai tudományokban máig létezik az úgynevezett hím norma.2 Akár egerekről, akár emberekről van szó, a laboratóriumokban hím egyedeket tanulmányoznak. Ha nem kifejezetten a petefészket, a méhet, az ösztrogéneket vagy az emlőket vizsgáljuk, a lányok egyszerűen nincsenek jelen a képben. Idézzük csak fel, mikor hallottunk utoljára új élettani eredményekről – valami tudományos cikkről, ami az elhízással, a fájdalomtűréssel, az emlékezettel vagy az öregedéssel foglalkozik! Nos, több mint valószínű, hogy az eredményekhez vezető kutatás során nem vizsgáltak női alanyokat, akár egerekről, akár kutyákról, malacokról, majmokról, és, sajnos, akkor sem igen, ha emberekről volt szó. Amikor sor kerül egy-egy új gyógyszer kifejlesztésére, igen valószínű, hogy előzőleg nem vizsgálták a nőstény állatokra gyakorolt hatásait ugyanolyan részletességgel, mint a hím állatoknál. Szóval: amikor végignézzük dr. Elizabeth Shaw üvöltözését a nőgyűlölő medikabinnal, nem borzadályt, szánalmat és hitetlenséget kell éreznünk. Rá kell ismernünk a helyzetre.

Miért történik máig is minden ugyanígy? Hát nem arról volt szó, hogy a tudomány objektív? Hogy gendersemleges? Hogy a tapasztalati módszerek mellett elkötelezett?

Amikor először hallottam a hím normáról, elképedtem – nem azért, mert nő vagyok, hanem mert abban az időben a Columbia Egyetem PhD-hallgatójaként a narratíva és a megismerés evolúcióját, egyszerűbben fogalmazva: az emberi agy és az elbeszélések 200 000 éves történetét tanulmányoztam. Tanítottam és kutattam a modern világ több vezető tudományos intézményében, és azt hittem, meglehetősen jól át tudom tekinteni a nőknek a tudomány világában elfoglalt helyét. Futólag hallottam erről-arról, de a laboratóriumban soha nem tapasztaltam jelét semmiféle szexizmusnak, és álmomban sem gondoltam volna arra, hogy a biológiatudomány eredményeinek jó része a hím normán alapul. Feminista vagyok, de a feminizmusom inkább gyakorlati természetű; forradalmi tettnek éreztem azt a puszta tényt, hogy egy nő kvantitatív kutatásokat végez. És meg kell mondanom: azok a biológusok, neurológusok, pszichológusok és biofizikusok, akikkel én dolgoztam, vagy akikkel csak együtt iszogattunk, a legmesszebbmenően kozmopolita, liberális, világos gondolkodású, értelmes és egyszerűen jó emberek voltak. Ha tippelnem kellett volna, eszembe sem jutott volna úgy gondolni rájuk, mint olyanokra, akik fenntartanak valamiféle rendszerben gyökerező igazságtalanságot, sőt valójában aláássák a saját tudományukat.

Ez persze korántsem csak az ő hibájuk. Sok kutató egyszerű gyakorlati okból hagyatkozik hím alanyokra – igen nehéz azonosítani és figyelemmel kísérni a női termékenységi ciklus hatásait, kivált az emlősöknél. A nőstény szervezetet – legalábbis élete jelentős részében – szabályos rendszerességgel elárasztja a sokféle hormon zuhataga, a hím szervezet hormonháztartása ugyanakkor meglehetősen kiegyensúlyozott. A jó tudományos kísérlet az egyszerűséget célozza, és annyi zavaró tényezőt zár ki, amennyit csak lehet. „Hímek használatával – mondta nekem egy Nobel-díjas kutató laboratóriumában dolgozó posztdoktor – könnyebb tiszta tudományt csinálni.” Másképp fogalmazva: könnyebb a kísérleti körülményeket ellenőrzés alatt tartani, ekképpen pedig kevesebb munkával jutni értelmezhető adatokhoz és ígéretesebb eredményekhez. Ez fokozottan igaz a viselkedéskutatás tárgyát képező összetett rendszerekre, de éppígy áll az olyan elemi kutatási területekre is, mint az anyagcsere. Bonyolultnak és drágának ítélik a női szaporodási ciklus figyelemmel kísérését;voltaképpen „zavaró tényezőnek” tartják még magát a méhet is. Így aztán ha a kutatók nem kifejezetten a női szervezetre vonatkozó kérdéseket tesznek fel, a női nemet egyszerűen kihagyják a számításból. A kísérletek rövidebb idő alatt elvégezhetők, a cikkek hamarabb megjelennek, a kutatók pedig nagyobb valószínűséggel kapnak támogatásokat és kinevezéseket.

Az ilyen „egyszerűsítő” döntések meghozatala azonban a nemi jellegekkel rendelkező szervezetek jóval régibb felfogásán alapul, egyben fenntartja és folyamatosan erősíti is ezt a felfogást. Nem arról van szó, hogy a legkiválóbb kutatók szerint Isten a női testet Ádám oldalbordájából alkotta meg, de az a hallgatólagos feltételezés, hogy a nemiség mindössze a nemi szervek meglétén múlik, és nőnek lenni voltaképpen csak a platóni forma némelyes módosítása, kissé mégiscsak olyan, mint valami ősi bibliai történet. Az a történet pedig hazugság. Mint egyre világosabban látjuk, a női test nem csupán férfitest némi „extra cuccal” (itt-ott egy kis zsír, mell meg méh), és a herék sem csereszabatosak a petefészekkel. Férfinak vagy nőnek lenni – ez áthatja az emlőstest és a benne leélt élet minden fontos működését, akár egerek vagyunk, akár emberek. Amikor a kutatók csak a hím normát tanulmányozzák, erősen leegyszerűsített képet látnak; túlságosan is gyakran fordul elő, hogy fogalmunk sincs róla, mi mindent szalasztunk el, amikor figyelmen kívül hagyjuk a nemi különbözőségeket azzal, hogy nem tesszük fel a megfelelő kérdéseket.

Miután szinte letaglózott a hím norma konok valósága, azt tettem, amit a kutatók ilyenkor tenni szeretnek: belemélyedtem az adatbázisokba, hogy lássam, mekkora a baj. És a baj jó nagy volt. Nagyon nagy. Számos cikk még csak említést sem tett arról, hogy a kutatók kizárólag hím egyedeket használtak a kísérleteknél. Sok esetben e-mailben kellett érdeklődnöm maguknál a szerzőknél, és egyenesen rákérdeznem a dologra.

Na jó, talán csak az egereknél van így – gondoltam. Talán csak az állatkísérletekkel van ez a gond.

De sajnos nem így áll a helyzet. Az 1970-es években a klinikai gyógyszerkísérleteknél bevezetett szabályozások jóvoltából például az Egyesült Államokban „határozottan javasolt”, hogy ne használjanak női alanyokat, akik „szülőképesek”, azaz termékeny korban vannak, állapotos alanyok használata pedig egyértelműen tilos. Ez a szabályozás első ránézésre teljességgel érthető – senki sem akarja kitenni a potenciális vagy már fejlődő magzatokat az esetleges gyógyszermellékhatásoknak –, de egyben azt is jelenti, hogy továbbra is csak ködben hajózunk. A National Institute of Health (NIH, Nemzeti Egészségvédelmi Intézet) 1994-ben bevezetett néhány módosítást, de a kibúvókat rendszeresen kihasználják; 2000-ben az NIH által végzett klinikai gyógyszerkísérletek 20%-ánál nem használtak női alanyokat, a 80% kétharmadánál pedig nem elemezték az adatokat a nemi különbözőség szempontjából. És mivel az első klinikai tesztek után általában több mint tíz év telik el addig, amíg az új gyógyszerek piacra kerülnek, még ha mindenki be is tartotta az új szabályokat, leghamarabb 2004-ben kerültek forgalomba azok a gyógyszerek, amelyek tesztelésében már számottevő számú női alany is részt vett. A gyártókat pedig semmi sem kötelezi arra, hogy újabb klinikai teszteknek vessék alá azokat a gyógyszereket, amelyek még az új szabályok érvénybe lépése előtt kerültek forgalomba.3

Így aztán a klinikai vizsgálatok alanyainak nagy része továbbra is férfi, és az állatkísérletek is változatlanul jórészt hím állatokon folynak. Mindeközben a férfiaknál jóval nagyobb számú nőnek írnak fel fájdalomcsillapítókat és pszichotrop szereket; olyan hatóanyagokat, amelyeknek a női szervezetre gyakorolt hatásait nem vagy nem kellő alapossággal tesztelték női alanyokon. Minthogy az adagolást általában az életkornak és a testtömegnek megfelelően határozzák meg, ha a tesztek során nem alakítanak ki külön a nőkre szabott adagolási ajánlásokat, az orvosok csak eseti beszámolók4 alapján találják ki, hogy az általuk kezelt nőknél kell-e és milyen mértékben módosítani az adagolást.

Ez különösen a fájdalomcsillapítók esetében jelent gondot. Az újabb kutatások kimutatták, hogy a fájdalom azonos mértékű csökkentéséhez a nőknek nagyobb adag fájdalomcsillapítóra van szükségük, mint a férfiaknak, ez a felismerés azonban még nem jelenik meg az adagolási előírásokban. Miért is jelenne meg? A hivatalos iránymutatások a gyógyszerek klinikai tesztjeinek eredményein alapulnak. A ma piacon lévő fájdalomcsillapítók – például az 1996-ban bevezetett OxyContin5 – klinikai kipróbálásakor nem vizsgálták szigorúan a férfi és a női szervezetre gyakorolt hatás különbözőségét, mert ez abban az időben nem is volt követelmény, sőt az esetek jó részében törvényi bátorítást is kaptak arra, hogy mellőzzék ennek elemzését, hiszen a vizsgálatok még az NIH előírásainak megváltozása előtt történtek. Azóta az OxyContin a világ egyik legönkényesebben használt fájdalomcsillapítója lett, amit rutinszerűen írnak fel az Egyesült Államokban nőknek endometriózis vagy más eredetű alhasi fájdalom enyhítésére. A várandós nők figyelmét kifejezetten felhívják arra, hogy a szedését ne hagyják hirtelen abba, mert ez növeli a vetélés kockázatát. (A szedés abbahagyása nem egyszerű, orvosi felügyeletet kíván.) Előfordul, hogy mások a terhesség idején szoknak rá, mert jó szándékú orvosaik ezt írják fel a fájdalmak enyhítésére. Egy 2012-es tanulmány szerint a már születésükkor opiátfüggő csecsemők száma Amerikában mindössze tíz év alatt megháromszorozódott – részben azért, mert édesanyjuk rászokott az OxyContinra vagy hasonló gyógyszerekre. Ez a szám azóta is növekszik. (Szerencsére Magyarországon ez a gyakorlat nem terjedt el.)

Az American Academy of Pediatrics (AAP, Amerikai Gyermekorvosok Szövetsége) egyik legújabb jelentése szerint igen sok anyának nincs tudomása arról, hogy ezek a szerek veszélyt jelenthetnek a gyermekeikre. Egyszerűen csak fáj valamijük, orvoshoz fordulnak, ő meg ad nekik egy receptet. Ám a nők a férfiaktól eltérően nagy valószínűséggel többet és gyakrabban vesznek be a kapott gyógyszerből, mert a várt enyhülést vagy nem érzik, vagy túl hamar elmúlik: Egy darabig hatott, aztán megint szar lett, legjobb, ha többet veszek be, hú… Most nem hatott olyan jól, beveszek még… A több gyógyszertípuson végzett klinikai vizsgálatok többsége azt mutatja, hogy a nők szervezete gyorsabban bontja le a hatóanyagokat, mint a férfiaké,6ezt a felismerést azonban az orvosi útmutatások a legtöbb esetben figyelmen kívül hagyják. Sajnos a fájdalomcsillapítókhoz való hozzászokás ráadásul annál valószínűbb, minél nagyobb adagokban és minél tartósabban szedik a páciensek ezeket a gyógyszereket. Vagyis azok a nők, akik OxyContint szednek, nagyobb valószínűséggel teszik pontosan azt, amivel a leghatékonyabban tudják rá is szoktatni magukat: eleve úgy adagolják az anyagot, hogy a szervezetük „normálisnak” kezdjen tekinteni egy bizonyos koncentrációt. Ha a klinikai vizsgálatok során női pácienseken is megfelelően tesztelték volna az OxyContinhoz hasonló szereket, az orvosok pontosabb iránymutatást adhatnának a páciensek fájdalmainak kezelésére, és kevesebb újszülött kezdené eleve drogfüggőként az életét.

Hangsúlyoznunk kell, hogy nem csak azokat az anyagokat tekintjük „drognak”, amelyeket a gyógyszeres szekrénykéinkben őrzünk. Tegyük fel magunknak a kérdést: Elfogadható az a tény, hogy csak 1999-ben vettük a fáradságot ahhoz, hogy az általános érzéstelenítésnél (altatás) figyelembe vegyük a nemi különbözőségeket? Kiderült, hogy a nők hamarabb térnek magukhoz, mint a férfiak, tekintet nélkül arra, hogy hány évesek, mekkora a testsúlyuk és mekkora adagot kaptak. (Nem tudom, mások hogy vannak vele, én a magam részéről biztosan nem szeretnék felébredni, miközben operálnak.) Ráadásul az említett vizsgálat nem is a férfiak és a nők altatóra való érzékenysége közötti különbözőségek meghatározását célozta; a kutatók egyszerűen csak egy új EEG-készüléket próbáltak ki elaltatott pácienseken. A vizsgálat során már műtétre kijelölt alanyokkal dolgoztak, és négy kórház vett részt benne, így számos pácienst vizsgáltak – férfiakat és nőket is. Az EEG-műszer amúgy hasznosnak bizonyult, ez az eredmény azonban korántsem volt olyan fontos, mint a női szervezettel kapcsolatosan született felismerés. Úgy tűnik, a kutatók csak ekkor vették elő a korábbi megfigyeléseket, és kezdték elemezni a férfiak és a nők adatai közötti eltéréseket. Valójában tehát nem tették fel a fontos kérdést, és csak utólag jöttek rá, hogy mit kellett volna kérdezniük.

A kérdést nem feltenni pedig veszedelmes dolog. Én a kísérletek megtervezésénél az egyszerűség híve vagyok, de ép ésszel ugyan ki merné ezt tiszta tudománynak nevezni?

Ugyanakkor amikor felismertem, hogy a hím norma milyen súlyos problémát jelent, kezdtem rábukkanni a női szervezettel kapcsolatos új kutatásokra is, amelyek nem kapták meg a kellő figyelmet. A kutatók ritkán érdeklődnek a szakterületükön kívül eső témák iránt, az én kutatásaim azonban szükségessé teszik, hogy legalább három tudományágat kövessek figyelemmel (a kognitív pszichológiát, a megismerés evolúciós elméletét, illetve a számítógépes nyelvészetet), és lépést kell tartanom az irodalomtudománnyal is – ennek ellenére még nekem is szokatlan volt beleásnom magam az aneszteziológiai szakfolyóiratokba, az anyagcserével kapcsolatos kutatásokba és a paleoantropológiába. Ám az így szerzett ismeretek arra sarkalltak, hogy újra meg újra feltegyem a kérdést: Akkor hogy is áll a helyzet a nőkkel? Mi változik meg, ha megkérdezzük: „Miért más a női szervezet? Mi az, amit nem vettünk észre?”

Például (hogy kendőzetlenül fogalmazzunk) miért kövérebbek a nők, mint a férfiak? Mint 21. századi amerikai nő, magam is sok időt töltöttem azzal, hogy töprengjek a saját hájamon, de halvány fogalmam sem volt arról, hogy a zsírszövetem valójában szerv, arról meg végképp sejtelmem sem volt, hogy ugyanabból az ősi szervből alakult ki, mint a májam és az immunrendszerem jelentős része.

Vegyünk egy gyakorlati példát. A The New York Times 2011-ben közölt egy cikket a zsírleszívásról. A jelek szerint azoknál a nőknél, akik a csípőjükön és a combjukon ilyen beavatkozást végeztettek, a zsír egy része visszajött, de a test más területein. A combok az esetek túlnyomó részében vékonyabbak maradtak, de a kar hamarosan vaskosabb lett a korábbinál. Jópofa cikk volt. Valójában afféle kis színes. Mindenesetre (a plasztikai sebészek többségétől eltérően) legalább olvastam valamit a zsírszövet – és elsősorban a női zsírszövet – evolúciójával kapcsolatos kutatások legújabb eredményeiről.

Mint kiderült, a női zsírszövet nem ugyanolyan, mint a férfiaké. A testünkben lerakódó zsír jellege, típusa változó, attól függően, hogy melyik testrészt érinti.7 A hölgyek csípőjén, a fartájon és a comb felső részén felhalmozódó zsírban rengeteg különleges lipid, hosszú láncú, többszörösen telítetlen zsírsav található. (Gondoljunk az omega-3-ra. Gondoljunk a csukamájolajra.) Az emberi máj nem tudja az alapoktól kezdve előállítani ezeket a lipideket, vagyis a szervezetünknek a táplálékkal kell hozzájuk jutnia. A várandósság alatt pedig a fejlődő magzat idegrendszerének van rájuk szüksége.

A gluteofemorális (a fartájon és a combokon felhalmozódó) zsír a legkevésbé hajlandó részt venni az anyagcserében. Mint a legtöbb nő tudja, a zsír ezeken a területeken jelenik meg először, és fogyáskor innen tűnik el utoljára.8 A terhesség utolsó három hónapjában azonban, amikor felgyorsul a magzat agyvelejének fejlődése, és megkezdődik saját zsírállományának felhalmozódása, az anya hatalmas mennyiségben juttatja a szervezetébe ezeket a lipideket. Az anya gluteofemorális zsírtartalékainak átadása a szoptatás első évében is folytatódik – történetesen ez a legfontosabb időszak a csecsemő agyának és szemének fejlődésében. Az evolúcióbiológusok közül sokan vélik úgy, hogy a nők csípőjén és fenekén pontosan azért alakultak ki a zsírpárnák, mert a szervezet itt tárolja a magzat idegrendszerének fejlődéséhez szükséges zsírokat. Minthogy a mindennapos táplálkozásunk során nem jutunk elegendő telítetlen zsírsavhoz, a női szervezet elraktározza őket a terhesség időszakára. Más emlősöknél nem figyelhető meg ez a jelenség.

Alig néhány évvel ezelőtt fedeztük fel – ezúttal is azért, mert valaki végre feltette a kérdést –, hogy legbiztosabban a lányok csípőjén felhalmozódó zsír jelzi, hogy mikor érkezik meg az első menstruációjuk. Nem a csontozatuk fejlődése, nem a testmagasságuk, és nem is a táplálkozásuk, hanem az, hogy mennyi zsír van a combjukon meg a fenekükön. A petefészkeink mindaddig nem kapcsolnak be, amíg nem halmoztunk fel eleget ebből a fajta zsírból. Amikor egy nő túl sokat fogy, szünetel a menstruációja. Az is kiderült (és megint csak ebből a kutatásból), hogy a szoptatás idején a baba szervezetébe jutó telítetlen zsírsavak csaknem teljes egészében az anya zsírtartalékaiból, mindenekelőtt a nagy, hájas fenekéből származnak.9 A legtöbb nő szervezete már gyermekkorban készülni kezd a terhességre – nem azért, mert a nő rendeltetése az, hogy anyává váljon, hanem mert a terhesség igen komoly próbatétel, és a testünk kifejlesztette a túléléséhez szükséges megoldásokat.

Ám mindennek ellenére csak az Egyesült Államokban évente közel 190 000 nő veti alá magát zsírleszívásnak. A különböző orvosi lapok beszámolói szerint a szövetek durva roncsolása során történik valami, ami a beavatkozást követően megakadályozza a zsír visszaépülését.10Gyanítom, hogy az a zsír, ami a leszívás után a nők hónaljtáján felgyűlik, nem ugyanaz a fajta, amit a combjukról meg a fenekükről eltávolítottak. Így aztán fel kell tennem a kérdést: A szervezet, amelynek erőszakosan lerombolt telítetlenzsírsav-raktára talán már nem lesz képes ugyanarra, amire korábban, vajon hogy fog viselkedni, amikor a nő állapotos lesz?

Nincs rendjén, hogy ezt a kérdést nem tették fel sokan. Az évtizedek során, amikor „kozmetikai” okokból úgy szippantottuk le a nők testéről a zsírt, mintha csak a hajukat vágnánk le, akadnia kellett volna valakinek, akinek eszébe jut ugyanez. Valakinek el kellett volna kezdenie vizsgálatokat végezni. De senki sem tette meg, csak én próbáltam megindítani valamit a The New York Times cikkének elolvasása után.

De hát abban az időben még csak végzős hallgató voltam egy olyan tanszéken, ahol nem állt rendelkezésre megfelelő hűtőrendszer az anyatejminták tárolására, amelyeket azoktól a manhattani nőktől gyűjtöttem volna össze, akik évekkel korábban zsírleszívást végeztettek, és most szoptatják a csecsemőiket.11 Ezért e-maileket küldtem más laboratóriumokban dolgozó kutatóknak. Teljes volt az egyetértés abban, hogy valakinek csakugyan el kellene végeznie ezeket a vizsgálatokat. Valaki egyszer kétségkívül el is fogja. Addig azonban a nők továbbra is alávetik magukat a zsírleszívásnak, és senkinek sincs halvány fogalma sem arról, hogy milyen következményekkel jár, ha egy-egy, az ősidőkben kialakult zsírraktárat elpusztítunk. Ahogy a modern orvostudomány számos területén, a női páciensek és orvosaik lényegében itt is csak a jó szerencsében bizakodhatnak.

Vajon minden rendben lesz? Az anyai szervezet ellenálló képessége elképesztő; minthogy kialakulása során mindenfelől támadások érték, felkészült ezekre a támadásokra, és bámulatos módon életben maradt. Az emberi anyatej – ahogy azóta már megtudtam – ugyancsak csodálatosan alkalmazkodóképes. Minden emlősfaj anyateje az. A következő nemzedék létrehozása, gondozása úgy, ahogy mi tesszük, zűrös és nem is veszélytelen dolog. Voltaképpen rohadt nagy szívás.12 De hát mindig is rohadt nagy szívás volt, így aztán a rendszerben kifejlődtek a szükséges biztonsági rendszerek.

A kutatók többsége még mindig nincs tekintettel arra, hogy a női test különbözik a férfitesttől, ugyanakkor csendes forradalom van készülőben a női nem, a nőiség tudományában. Az utóbbi másfél évtizedben számos szakterület kutatói fedeztek fel elképesztő dolgokat azzal kapcsolatban, hogy mit is jelent nőnek lenni – milyen az, ha valaki úgy alakult ki, mint mi, hogy a szervezetének olyan jellegzetességei vannak, mint a miénknek –, és hogyan lehet változtatni azon, ahogy magunkról és a fajunkról mint egészről gondolkodunk. A kutatók nagy részének azonban nincs tudomása erről a készülődő forradalomról. Márpedig ha nem tudnak róla – mert nem olvasnak a saját szűk szakterületükön kívül eső témákkal foglalkozó cikkeket, a saját szakterületükön pedig még mindig a hím norma uralkodik –, hogyan fogja bárki is összerakni a darabkákat?

Biztosan mindenki ismeri azt az érzést, amikor rájön, hogy valamit tenni kellene; nem tudja, hogy ő-e az arra legalkalmasabb személy, de a francba is, valakinek mégiscsak muszáj! Így voltam én is abban a zsúfolt moziban, bámulva, amint Ridley Scott a szexista medikabin segítségével igyekszik szabadulni az „anyaproblémáitól”.13 A mögöttem ülő nő is ezt érezte. Én is ezt éreztem. És lefogadom, hogy a moziban az összes nő így érezte. Nekem olyan volt, mint valamiféle szédülés. Ugyanez az érzés fogott el akkor, amikor elolvastam a The New York Timesban a zsírleszívásról szóló cikket, amelyik a váratlanul megvastagodott karú nőkön röhincsélt. Egészen biztos vagyok benne: sem a szerzőnek, sem az általa hivatkozott kutatásról szóló beszámoló szerzőinek, sem pedig azoknak a nőknek, akik átestek a beavatkozáson, sejtelmük sem volt arról, hogy a zsírszöveteink, a májunk és egész immunrendszerünk egyazon ősi szervből, az úgynevezett zsírtestből alakult ki. Ez az oka annak, hogy számos hasonló tulajdonságuk van: a szövetek regenerálódási képessége, a hormonális jelzések rendszere és a környezet megváltozására való fokozott érzékenység. A zsírtestnek köszönhető, hogy szükség esetén nem kell egy egész májat átültetni a páciensbe; elég egy kis lebeny, és már kész is van – az egész ott helyben újranő. A zsírszövet regenerálódási képessége jól ismert. Az egyes zsírlerakódások azonban a májtól eltérően a jelek szerint más és más feladatot látnak el, és mindegyik szorosan kapcsolódik az emésztőrendszerhez, a belső elválasztású mirigyekhez és a szaporodás szerveihez. A zsírszövetet tanulmányozó kutatók ezért kezdték az egészet egységesen szervrendszernek nevezni – az ott, az ember álla alatt nem egyszerűen csak egy kis zsírdarab, hanem a zsírszerv egy apró, alig látható része. A bőrünk alatt – szubkután – felhalmozódott zsír egészen mást csinál, mint a szívünk és más létfontosságú szerveink körül lerakódott zsírrétegek. A nők fenekén lévő zsír talán sokkal fontosabb a lehetséges utódok szempontjából, mint az, ami a hónuk alatt van.

Nem tudjuk, hogy az emlősök mikor kezdtek különleges zsírraktárakat létrehozni a petefészkeik közelében meg a hátsó testtájaikon, azt azonban nagyjából igen, hogy elődeink a messzi múltban mikor váltak el a gyümölcslegyektől (amelyeknek egyébként még megvan az ősi zsírtestük): 600 millió éve. Aki túl sokáig töpreng erről az időtávlatról, biztos beleszédül, de ez legalább egy hasznosabb fajta szédülés. Talán valamelyest átérezzük, miért olyan nehéz megszabadulni a hájunktól: ha a zsírszövet az egész testünkre kiterjedő, egyetlen szerv, amelynek regenerálódási képessége 600 millió éves történetet tudhat maga mögött, akkor nagyon is lehetséges, hogy ha valahol eltávolítunk belőle egy darabot, azzal kiváltjuk az önvédelmi reakcióját, és nagy hatékonysággal másutt „növeszti vissza” a hiányzó részt. És hasonlóan bármihez, ami ennyire ősi, a zsírszövetnek is lehetnek később kialakult, fiatalabb, sajátosan szakosodott részei, amelyek nem képesek ugyanilyen mérvű regenerációra, és a tevékenységük már nem pótolható.

Az élő testek valójában időbeli egységek. Amit a testünknek nevezünk, az csupán az önsokszorozó mintázatban egymásra rétegződő események összefüggésben tartásának egy módja, addig is, amíg győzedelmeskedik az entrópia, és elegendően sok minden romlik el ahhoz, hogy elfogyjanak az erők, amelyek az egészet egyben tartják – és akkor a varrások végül felfeslenek. Bizonyos értelemben ugyanilyen időbeli egységek a fajok is. Ám ha ebben a felfogásban szemléljük, a testünkkel kapcsolatban igencsak szokatlan dolog, hogy az emésztőrendszerünk mennyire ősi. Az agyunk nem az. A húgyhólyagunk egy igásló, amelyik több százmillió éve ugyanazt a munkát végzi: tárolja és alkalomadtán biztosítja, hogy a sokmilliárdnyi sejt folyamatos anyagcseréjének a melléktermékei megfelelően távozzanak a szervezetből. Nem a hólyag hibája, hogy az emlősméh úgy kuporog a tetején, mint valami Quasimodo. Ez csak úgy 40 millió évvel ezelőtt alakult így. Ha a gravitáció okozta problémáról beszélünk, hát az mindössze 4 millió éves. Korábbi őseinknek volt annyi eszük, hogy ne emelkedjenek két lábra; csak mi halmoztuk a törzsünkön belül egymás tetejére a korszakok során kifejlődött szerveket – arról nem is beszélve, hogy a gerincoszlopunkat úgy, ahogy van, elcsesztük.

2012-ben, amikor a moziból hazafelé ballagtam, rájöttem, hogy az emlősnőstény-testhez szükség lenne valamiféle használati útmutatóra. Egy tárgyilagos, szókimondó, komoly tudományossággal megalapozott (de azért olvasmányos) beszámolóra arról, hogy voltaképpen mik is vagyunk. Hogyan alakult ki a testünk, hogyan működik, és valójában mit jelent az, hogy nők vagyunk. Valami olyasmire, ami felkelti általában a nők, kiváltképpen pedig a kutatók érdeklődését. Valamire, ami eltörli, megszünteti a hím normát, és jobb tudományosságot állít a helyébe. Valamire, ami újraírja a nőiség történetét. Mert pontosan ez történik azokban a laboratóriumokban, ahol a nemek közötti különbözőségeket tanulmányozzuk. Új történetet írunk. Jobbat. Igazabbat.

Ez a könyv az a történet.14 Az Éva végigköveti a női test minden porcikájának evolúcióját az emlőktől a lábujjakig, és feltérképezi, miként határozta meg mai életünket az evolúció. Azzal, hogy megismerjük és kapcsolatba hozzuk a legújabb felismerésekkel ezt a folyamatot, reményeim szerint hiteles választ kapunk a nőknek a saját testükkel kapcsolatos legalapvetőbb kérdéseire. Úgy tűnik, ezek az elemi kérdések vezetnek el a legizgalmasabb tudományos eredményekhez. Miért menstruálunk? Miért élünk hosszabb ideig, mint a férfiak? Miért betegszünk meg nagyobb valószínűséggel Alzheimer-kórban? Miért van az, hogy a lányok minden tantárgyban jobban teljesítenek a fiúknál egészen a serdülőkorig, amikor aztán meredeken zuhanni kezdenek az eredményeik? És miért, de tényleg miért kezdjük átizzadni az ágyneműnket, amikor elérjük a változókort?

Ha meg akarjuk válaszolni ezeket a kérdéseket, meg kell fogalmaznunk egy alapvető feltevést: ezek a testek mi vagyunk. Akár bánatosak vagyunk, akár örvendezünk, épek vagyunk vagy sérültek, betegek vagy egészségesek; addig, amíg elemeinkre nem bont szét bennünket a halál, egyszerűen a testünk és a benne lévő agy vagyunk. Mi vagyunk ez a hús, ezek a csontok; az anyagnak ez a kurta időtartamú összhangja. Attól, ahogyan a körmünk nő, egészen addig, ahogyan gondolkodunk; minden, amit emberinek nevezünk, alapvetően úgy jött létre, ahogyan a testünk megformálódott. És mert mint faj kétneműek vagyunk, vannak elemien fontos dolgok, amikről el kell gondolkodnunk, mielőtt arról beszélünk, hogy mit jelent Homo sapiensnek lenni. A nagy összképbe bele kell illesztenünk a női testet is. Ha nem tesszük, azzal nem csak a feminizmust éri sérelem. Komoly kárt szenved a modern orvostudomány, a neurobiológia, a paleoantropológia, de még az evolúcióbiológia tudománya is, ha nem veszünk tudomást arról, hogy az emberek fele részének emlői vannak.

Vagyis ideje, hogy beszéljünk az emlőkről. A mellekről, a vérről, a zsírról, a hüvelyről meg a méhről, egyszóval mindenről. Hogyan alakultak ki, hogyan élünk velük ma – és mindegy, hogy a válasz milyen furcsa vagy mennyire komikus. Az a célom, hogy kitapintsam, mit is tudunk és értünk ma a női test, a női szervezet evolúciójából, és hogy miként alakítja az életünket ez a mélységes múltba vesző történelem. Minderre pedig most kínálkozik nagyszerű lehetőség, hiszen a laboratóriumokban és a klinikákon a világ minden táján folyamatosan születnek a jobb elméletek, megbízhatóbb bizonyítékok és lényegbevágóbb kérdések a női szervezet evolúciójáról. Az elmúlt húsz évben végbement egy forradalom; a nőiség, a női mivolt tudományának forradalma. Most fejezetről fejezetre újraírjuk a történetet arról, hogy mik vagyunk, és hogyan váltunk azzá, amik vagyunk.

Hogyan gondolkodjunk 200 millió évről?

Szóval, hogyan lehet megírni csaknem minden nő történetét, aki valaha és bárhol élt ezen a világon?

Amíg az ember hajlandó egy kicsit beleszédülni, addig aránylag egyszerű a dolog. A nők evolúciójának történetét valahogy így lehet felvázolni: úgy 3,8 milliárd évvel ezelőtt ennek a sárga csillaga körül keringő kis bolygónak a vékonyka kérgén magányos mikrobák éldegéltek. Egy-két milliárd évvel ezelőtt felbukkantak az eukarióták – egysejtű szervezetek –, amelyeknek már volt sejtmagjuk is. (Gondoljunk az amőbára.) Aztán az evolúciós fa kusza koronájában megjelent egy ág, a Vertebrata altörzs. A gerincesek, amelyek legkorábbi fosszilis maradványai körülbelül 500 millió évvel ezelőttről valók, a ma élő fajok mindössze 1%-át teszik ki.15 Szóval annak nagyobb része, amit mi mindannyian gerinces evolúciónak nevezünk – amiről végeérhetetlen vitákat folytatunk perekben, véleménycikkek változatos kitöréseiben és távoli országok egymásnak ellentmondó tankönyveiben; ez a titokzatos dolog, ami annyi gondot és zűrzavart okozott –, mindössze 13%-át teszi ki a földi élet történetének.

Ha az ember belegondol ebbe a roppant időtávlatba, hamar rájön, hogy az emberi szervezet azért új, mert minden élő szervezet meglehetősen új. Igazán nem is olyan régen volt, hogy öregujj helyett még igazi hüvelykujjunk volt a lábunkon is. Nem túlzás azt állítani, hogy ha megismerjük, miként alakult ki a női test, az hatással van arra, ahogyan megéljük a jelenlegi életünket. Testünk minden részének és működésének megvan a maga evolúciós története, és mi benne vagyunk a sűrűjében. Az evolúció lényege, hogy kis költséggel járó változtatásokat hajt végre a meglévő rendszereken. Amikor egy-egy új tulajdonság bekerül a képbe, a megváltozott szervezet kölcsönhatásba lép a környezetével, és ez a folyamat hatással van további új tulajdonságok megjelenésére – ezek újabb változásokat eredményeznek, amelyek gyakran visszahatnak, és módosítják a korábban megváltozott jellegeket: az anyatejképződés együtt jár a mellbimbók megjelenésével, a szoptatásban megmutatkozó utódgondozási szokások elválaszthatatlanok a méh és a méhlepény kialakulásától. Ennek megléte befolyásolja egész anyagcserénket és utódaink táplálékszükségletét, így aztán változni kezd az anyatej összetétele is. Az anyatej megváltozása idővel ahhoz vezet, hogy a szülőcsatorna valóságos petricsészéjévé válik azoknak a baktériumoknak, amelyek segítenek a világra jött csecsemőnek megemészteni a cukrokban gazdag táplálékot – az újszülöttet a szülés alatt voltaképpen „bevonjuk” az anyatej evolúciójával párhuzamosan kialakult, hasznos baktériumokkal.

Az evolúció egy kicsit olyan, mint P. T. Anderson filmje, a Magnólia, a Paul Haggis rendezte Ütközések vagy A. G. Iñárritu Bábele: az ember csak akkor értheti meg, ha képes figyelemmel kísérni egyszerre több főszereplőt. Bonyolult történet rengeteg furcsa és véletlenszerű dologgal, meg olyanokkal, amelyek először lényegtelennek tűnnek, aztán valahogy mégiscsak létfontosságúnak bizonyulnak. A legkevésbé sem igazi Bildungsroman, de az eredetünkről szóló, túlságosan leegyszerűsített vázlatokkal ellentétben igaz. Ha kikutatjuk, miként alakultak ki szervezetünk egyes tulajdonságai, pontosabb képet kapunk arról, hogy mik is a nők – fiatal, bonyolult és káprázatos fajunk egyik fele.

Hát ez a baj a fajunk eredetéről szóló történetekkel, mint amilyen például a Genezis: a testünk nem egységes és oszthatatlan. Mindannyiunk közös ősanyja nem létezik. Szervezetünk minden rendszere más és más korú; nemcsak azért, mert a sejtek eltérő ütemben cserélődnek (a bőrünket alkotó sejtek például sokkal fiatalabbak, mint például az agysejtjeink), hanem azért is, mert azok a vonások, szervek és jellegzetességek, amelyeket a fajunkra jellemzőnek tartunk, más és más korban és más helyen jöttek létre vagy alakultak ki. Nincs egy anyánk – rengeteg van. És mindegyik Évának megvan a maga saját édenkertje. Van mellünk, mert az emlősök kifejlesztették az anyatejet. Van méhünk, mert úgy alakultunk, hogy a testünkön belül „költsük ki” a petéinket. Azért van arcunk, és vele párhuzamosan emberi érzékszerveink, mert az őseink a fákon éltek, és ahhoz az életmódhoz alkalmazkodtak. Az, hogy felegyenesedve, két lábon járunk, hogy eszközöket használunk, hogy nagy, zsíros agyunk van, a szánkkal fecsegni tudunk, és a szülőképes kor után nagymamák lehetünk, mindezen jellegek, amelyek emberré tesznek bennünket, evolúciós múltunk más és más korszakában gyökereznek. Valójában milliárdnyi édenünk van, de csak néhány tucatnyi helyszín és időszak alakított bennünket olyanná, amilyenek vagyunk. Ezek a sajátos édenek többnyire azok, ahol valamely irányban specializálódtunk; ahol a testünk úgy formálódott, hogy nem párosodhattunk többé a más irányban fejlődő többiekkel. Ha meg akarjuk érteni a női testet, jórészt ezekről az Évákról és ezekről az édenekről kell elgondolkodnunk.

Úgyhogy ennek a könyvnek minden fejezete egy-egy meghatározó tulajdonságunkat követi vissza az eredetig – az Évájáig vagy az édenéig, a késő triász párás mocsaraitól a pleisztocén füves dombvidékeiig. Meg fogom vizsgálni a jelenleg arról folyó vitákat, hogy ezeknek a tulajdonságoknak az evolúciója hogyan járult hozzá a mai nők életének valóságához, és ismertetem a nagy történet megfelelő szálaihoz kapcsolódó tudományos eredményeket.

Habár ahhoz, hogy mindezt áttekintsem, előre és hátra fogok ugrálni az időben, az egyes tulajdonságok többé-kevésbé abban a sorrendben fognak megjelenni a könyvben, ahogyan evolúciós fejlődési vonalunkon kialakultak. Ekképpen minden fejezet az előzőre épül, az időben és az oksági sorban előrefelé halad éppúgy, ahogyan a testünk formálódott a korábbiakon alapuló újabb és újabb modellekké. Az anyatej Évájának tejcsatakos kis szőrcsomói nélkül soha nem lennének zsírszövet-állományú, gömbölyded melleink. A nőgyógyászat eszköztára nélkül nem jöttek volna létre olyan társadalmak, amelyek megengedik és támogatják a hatalmas emberi agyunk kifejlődéséhez szükséges hosszúságú gyermekkort. Ha nem alakultak volna ki bonyolult szerveződésű, népes csoportok, amelyek (részben a nők gyógyításának jóvoltából) már képesek voltak támogatni az időseket, talán soha nem alakult volna úgy a helyzet, hogy szaporodóképességünk megszűnése már nem jelenti egyúttal az életünk végét is. Minden evolúciós véletlen korábbi véletlenekre épül; minden új tulajdonságot azok a körülmények igazolnak és állandósítanak, amelyek között ezek a tulajdonságok több hasznot hoznak, mint amennyi költséget jelentenek.

Miután így felvázoltam az én kis „kézikönyvem” szerkezetét, már egészen egyszerű volt kiválasztani az egyes fejezetekben taglalni tervezett tulajdonságokat: azt a rendezőelvet vettem figyelembe, amelyet a biológusok egy-egy szervezet meghatározásakor alkalmaznak. A rendszertan a bolygó többi élőlényével közös tulajdonságaink alapján közvonalazza a velük való kapcsolatunkat. Emlősök vagyunk, mert anyatejet állítunk elő. Méhlepényesek vagyunk, mert méhünk van, amelyben a magzataink fejlődnek, mielőtt megszületnének. Főemlősök vagyunk, ezért jókora, a színek érzékelésére is képes szemünk van, és a hangok széles tartományának felfogására alkalmas fülünk. Hominidák vagyunk, mert felegyenesedve, két lábon járunk, és mostanra hatalmas agyvelőnk is lett – és így tovább, mászva az evolúciós fán felfelé. Ahogy végigvizsgáltam történetünk minden egyes mozzanatát, fel kellett tennem a kérdést: Van-e a nőknek külön történetük? Vannak-e tulajdonságok, amelyek különösen ránk, nőkre jellemzőek? És folynak-e kutatások, amelyek eredményei megingatják az egyes tulajdonságokkal és jellegekkel, ekképpen pedig az egész emberiséggel kapcsolatos eddigi feltételezéseket?

Az evolúcióbiológusok leggyakrabban úgy gondolkodnak el egyes tulajdonságaink működéséről, hogy megvizsgálják azt a legutolsó, más fajokkal közös ősünket, amelyik hordozta ezeket a tulajdonságokat. Így aztán meghatároztam – vagy próbáltam fellelni – minden egyes tulajdonság Éváját. A két lábon járás Évája például a csak 2009-ben megtalált és azonosított Ardipithecus. A tejkiválasztásé egy furcsa, apró, menyétszerű lény, amelyik még a dinoszauruszok lábai körül futkározott.16 Az Évák keresése közben gyakran bukkantam új paleontológiai és mikrobiológiai kutatások meglepő eredményeire, amelyek új oldalról kérdőjelezték meg a női testtel kapcsolatos eddigi feltevéseket.

Mindezt előrebocsátva arra kérem az olvasót, hogy gondolkodjon el: honnan ered, honnan származik a teste, hogyan alakítja a biológiai neme (akár nőként, akár férfiként vagy bármi másként azonosítja magát), és hogyan ágyazódnak be az emberiség mindennapjaiba ezek a történetek. Annie Leibovitz Women című könyvéhez írt bevezetőjében Susan Sontag a következőket írta: „A nők bármiféle nagy méretű ábrázolása része annak a folyamatosan keletkező történetnek, ahogyan látják őket, és ahogyan a közvélekedés szerint önmagukról gondolkodniuk kellene.” Ez természetszerűleg felveti, hogy „a nőkérdéssel szembeállítható »férfikérdés« nem létezik. A férfiak a nőktől eltérően nem folyamatosan alakuló »munkadarabok«”. Sontag tudományos értelemben véve téved, az evolúció soha nem áll meg. Egész fajunk állandó fejlődésben, formálódásban van. Abban az értelemben azonban, ahogyan ő használja a kifejezést – vagyis hogy a nőket szemlélve felmerülnek a „nőkérdések”, míg a férfiak létezése nem vet fel „férfikérdéseket” –, tökéletesen igaza van.

Miért beszéljünk a nők evolúciójáról, ha a téma nem volt mellőzött, elhanyagolt? Miért állítsuk az élességet a női figurára, ha meglepő módon nem menne máig ritkaságszámba, hogy így teszünk? Márpedig nincs elemibb „ábrázolása” a nőnek, mint ha arra kérem az olvasót, hogy gondoljon a nőkre, minden nőre, minden korban és mindenhol. Én pedig éppen ezt kérem. Valóban és komolyan arra kérem mindannyiukat, hogy ilyen szemmel tekintsenek a női szervezetre, és gondoljanak bele abba, miként alakították, formálták az emberlétről alkotott fogalmunkat.

Évák

„Morgie” – Morganucodon. 205 millió évvel ezelőtt élt; az anyatej Évája. Maradványai először Walesben kerültek elő, de azóta megtalálták még Kínában is. Hatalmas területen elterjedt, rendkívül sikeres teremtmény volt. Külsőre a menyét és az egér keverékére emlékeztet. Nem tekintjük közvetlen ősünknek, de amolyan példafaj – valódi, már tejet elválasztó Évánk nagyon hasonló lehetett.

„Donna” – Protungulatum donnae. 67–63 millió évvel ezelőtt élt; a méhlepényes emlősök Évája (vagyis nem erszényes és nem is kloákás, hanem olyan teremtmény, amelyiknek már valamiféle, az emberéhez hasonló méhe volt). Közvetlenül a mai Mexikó területén becsapódott, a Chicxulub-krátert létrehozó óriásmeteor katasztrófájának idején jelent meg. Fosszíliákat nem ismerünk, de ez az Éva egészen különleges lény, amelyet a nagyszámú rokon fosszília összevetése és genetikus analízis alapján határoztak meg és neveztek el. Külsejére nézve amolyan menyétmókus-féleség.

„Purgi” – Purgatorius. 66–63 millió évvel ezelőtt élt; a főemlősöknél és ebből következően a fákon élő főemlősöknél kialakult érzékszerveink Évája. A mai nők az ő jóvoltából érzékelik a világot úgy, ahogyan érzékelik. Maradványait az Észak-Dakota állambeli kopár és terméketlen Hell Creek kőzeteiben fedezték fel. Donnának gyakorlatilag kortársa lehetett volna – és lehetett is, mert az elődfajok korántsem mindig halnak ki addigra, amikor már a leszármazottaik virágzanak. Ma a majom, a menyét és a mókus keverékének mondanánk.

„Ardi” – Ardipithecus ramidus. 4,4 millió évvel ezelőtt élt; ő az első ismert, két lábon járó hominida. Létezik egy kitűnő megtartású fosszília, amelyet csak a közelmúltban azonosítottak. Az előtte lévő, mókusszerű Évákhoz képest hatalmas ugrás időben és az evolúciós fázist tekintve is.

„Habilis” – Homo habilis. 2,8–1,5 millió évvel ezelőtt élt; a kezdetleges eszközök és a hozzájuk kapcsolódó értékes közösségi kapcsolatok Évája. A szorgalmas eszközkészítő és -használó Homo habilis vagy félmillió éven át együtt élt Afrikában a Homo erectusszal. Maradványai Tanzániában, az Olduvai-hasadékban kerültek elő.

„Erectus” – Homo erectus. 1,89 millió–110 000 évvel ezelőtt élt. Fejlettebb eszközöket készített, vándorló életmódot folytatott, és jókora agya volt. A bonyolultabb eszközök és a magasan szervezett, értelmes közösségek Évája. Úgy tekintünk rá, mint az emberszerűbb agy (és talán kialakulásának időszaka, a gyermekkor egy részének) Évájára.

„Sapiens” – Homo sapiens sapiens. Nagyjából 300 000 éve létezik.17 Az emberi nyelv, a menopauza, valamint a modern értelemben vett szerelem és a szexizmus Évája.

Más játékosok

„Lucy” – Australopithecus afarensis. 3,85–2,95 millió évvel ezelőtt élt. Sok Australopithecus-féléhez kapcsolódik az eszközhasználat; az általános feltevés szerint valamilyen módon a legtöbb vagy minden Australopithecus-féle használt eszközöket. Annak ismeretében, hogy a mai csimpánzok használnak eszközöket, alaptalan lenne azt gondolni, hogy a Lucyhoz hasonló korai őseink ne lettek volna képesek ugyanerre, akár náluk jóval fejlettebb formában is. Az Australopithecus-félék a legalaposabban ismert hominidák (eddig több mint 300 fosszília került elő), és egyben a leghosszabb ideig létezett hominidafaj. Másként fogalmazva: az ő testük és életmódjuk igen hosszú időn át remekül bevált. Maradványaik Etiópia és Tanzánia területén kerültek elő; a fákon és a talajon egyaránt biztonságosan mozogtak, és már egyértelműen két lábon jártak.

„Africanus” – Australopithecus africanus. 3,3–2,1 millió évvel ezelőtt élt. Maradványai Afrika déli területein kerültek elő. Nem tudjuk, hogy Lucy fajának leszármazottja volt-e. Az agyveleje nagyobb volt, mint Lucyé, a fogai kisebbek, ettől eltekintve azonban még mindig meglehetősen majomszerű volt, még ha már kétségkívül két lábon járt is.

„Heidelbergensis” – Homo heidelbergensis. 790 000–200 000 évvel ezelőtt élt, de az is lehetséges, hogy már 1,3 millió éve megjelent. Feltehető, hogy a Neander-völgyiek, a gyenyiszovaiak és a Homo sapiens őse (vagy legalábbis ugyanattól a közös őstől származnak mindannyian); szétválásuk a genetikai vizsgálatok szerint 350–400 000 évvel ezelőtt történhetett. Az európai ág vezet a Neander-völgyiek, az afrikai ág (Homo rhodesiensis) pedig a Homo sapiens felé. A heidelbergi ember még hosszú időn át létezett, és valamivel az előtt halt ki, hogy a Homo sapiens megjelent a színen. Ez volt az első faj, amelyik fából és kövekből kezdetleges hajlékokat épített; kétségkívül ismerte a tüzet, és fából készített lándzsákat használt – elsőként vadászott nagyobb vadakra (dögevés helyett). Hidegebb éghajlatú vidékeken élt, és a jelek szerint alkalmazkodott az itt jelentkező nehézségekhez. Maradványai – amint a neve is mutatja – először Németországban kerültek elő, később azonban felbukkantak Izraelben és Franciaországban is.

„Neander-völgyiek” – Homo neanderthalensis. 400 000–40 000 évvel ezelőtt élt. A Neander-völgyiek a Homo sapiensszel párhuzamosan éltek, és keveredtek is velük.18 Tonnaszámra kerültek elő fosszíliáik és a tevékenységük különféle nyomai; igen sikeres faj voltak. A velük kapcsolatos korábbi feltételezések tévesnek bizonyultak. A Neander-völgyiek magas rendű kultúrát hoztak létre, a halottaikat eltemették, ruhát viseltek, használták a tüzet, eszközöket és ékszereket készítettek, és képesek lehettek a beszédre is. Az agyvelejük más felépítésű volt, de úgy tűnik, nem volt kisebb a Homo sapiensénél, sőt olykor még nagyobb is lehetett (ami összefüggésben állhat nagyobb, vaskosabb testfelépítésükkel). A jelek szerint gyorsabban fejlődtek, mint a mai ember; jóval rövidebb ideig tartott a gyermekkoruk.

„Gyenyiszovaiak” – Homo denisova. 500 000–15 000 évvel ezelőtt élt. Ezt az Évát mindössze egy szibériai barlangból előkerült három foga, egy kisujjperce és egy alsó állkapcsa, valamint összehasonlító DNS-vizsgálatok alapján ismerjük. A gyenyiszovaiakról feltételezzük, hogy legalább 120 000 évvel ezelőtt jelentek meg; a hosszabb időtávra, félmillió évre szóló becslés az üledékek elemzésére és a DNS-kutatásokra támaszkodik. A gyenyiszovaiak a feltevések szerint kicsiny létszámú populációt alkottak, a mai Szibériában és Kelet-Ázsiában élhettek, beleértve az olyan nagy magasságokban fekvő vidékeket is, mint a mai Tibet, és lehetséges, hogy továbbadtak olyan géneket, amelyek máig segítik az ilyen magasságokban élő népek fennmaradását. A kutatások szerint számos modern embercsoport, különösen a melanéziaiak és az ausztrál őslakosság DNS-e akár 5%-ban is azonos a gyenyiszovaiakéval, ami arra enged következtetni, hogy a korai emberek, akárcsak a Neander-völgyiekkel, velük is keveredtek. Ezek a folyamatok meglehetősen elmosódottá teszik a kései hominidacsoportok közötti határokat.

Tartalom

Bevezető

1. Anyatej

2. Méh

3. Érzékelés

4. Láb

5. Eszközök

6. Agy

7. Hang

8. Menopauza

9. Szerelem

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Irodalomjegyzék

Név- és tárgymutató

További jegyzetek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Papp Rita

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 074 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License