Francesco Giubilei

A TERMÉSZET
MEGŐRZÉSE

Miért fontos a környezetvédelem
a konzervatív jobboldal számára?

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Francesco Giubilei: Conservare la natura: Perché l’ambiente è un tema caro alla destra e ai conservatori

© Giubilei Regnani Editore, 2020

Magyar kiadás:

Francesco Giubilei: A természet megőrzése:

Miért fontos a környezetvédelem a konzervatív jobboldal számára?

© MCC Press Kft., 2022

Fordította: Horváth Csaba

Szakmai lektor: Botos Máté

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,

a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-08-1 (print)

ISBN 978-615-6351-62-3 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Szerkesztette: Tárai Dóra

Korrektúra: Takács Andrea

Borító: Németh János

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Bevezetés

Első rész:
A környezettudatosság ideológiai eltolódása

1. A baloldal és a környezet

2. 1968 és a környezet

3. Greta Thunberg és a környezettudatosság ideológiai elhajlása

4. Extinction Rebellion: amikor a környezet-tudatosság erőszakossá válik

5. Etikai adók

6. Az Európa-párti környezettudatosság

Második rész:
A jobboldal és a környezetvédelem

7. A konzervatív gondolkodás és a természet

8. A jobboldal és a környezetvédelem

9. Szélsőjobboldal és ökonacionalizmus

10. Környezetvédelem és liberális gondolkodók

Közjáték

11. Ember és természet kapcsolata: kitekintés

Harmadik rész:
A jövő környezetvédelmi kihívásai

12. A vállalkozások és a környezet

13. A környezettudatosság mint új vallás

14. A katolikus egyház és a környezetvédelem: Szent Ferenctől az amazóniai szinódusig

15. Az amazóniai szinódus kritikái

16. A környezettudatosság és a koronavírus

Összegzés – A jövő jobboldalának központi témája: a környezet

A felhasznált irodalom

Bevezetés

A környezetszennyezés elleni harc, a környezet megóvása és a természet védelme egyre központibb szerepet játszik korunk sajtójában és politikai vitáiban. Az elkövetkezendő években mind nagyobb súllyal lesznek jelen életünkben ezek a témák. Gondoljunk csak az Európai Bizottság elnöke, Ursula von der Leyen székfoglaló beszédére, amelyben kijelentette, hogy a Bizottság kiemelt figyelmet fog fordítani a környezetvédelem kérdésére: „Európa minél hamarabb lép, annál nagyobb előnyökhöz jutnak polgárai. Egész életünkre hatással van a víz alatt lévő Velence. Látjuk az erdőtüzek sújtotta Portugáliát, a Litvániában tapasztalható aszályt. A múltban is történt már ilyen, de most egy másodpercet sem veszíthetünk.”[1] Az Európai Unió (EU) célja, hogy az évszázad második felére az „igazságos, mindenkire kiterjedő” klímasemlegességet olyan kereskedelmi megállapodásokkal érje el, amelyek „a környezeti fenntarthatóságot is szabályozzák”. Az elnök beszédében még kiemelte az európai új zöld megállapodás szükségességét, mely „a növekedés új stratégiája” lesz.

Az európai politikai közegre jellemző a környezeti témák iránti fokozódó érdeklődés: míg Olaszországban a politikai rendszer jellegzetességei és a Zöld Párt gyengesége miatt a rájuk leadott szavazatok száma igen csekély, Németországban a 2019-es európai parlamenti választáson a zöldek 20,53%-ot értek el, megelőzve ezzel a szociáldemokratákat, akik a voksok csupán 15,82%-át kapták meg. Franciaországban a zöldek első helyen végeztek olyan fontos városokban, mint Lyon vagy Bordeaux, Ausztriában pedig a Zöld Párt a konzervatívokkal koalícióban kormányoz. Bár Olaszországban nem várható a Zöld Párt előretörése (ugyanakkor ki sem zárható, figyelembe véve a változékony választói pártpreferenciát), az egyértelmű, hogy a választókra nagy hatással vannak a környezeti témák, és ezt a szélesebb szavazóbázissal rendelkező pártok minden bizonnyal ki is fogják használni.

Jelen műnek nem szándéka elmélyedni természettudományos jellegű elemzésekben, vagy állást foglalni a klímaváltozás jelenségét elfogadók és tagadók közötti vitákban – e sorok írójának nincs is elegendő tudása ahhoz, hogy egy műszaki és tudományos szempontból ennyire kényes témát megfelelően tárgyaljon. A könyv célja, hogy történelmi-filozófiai jellegű áttekintést nyújtson azon gondolkodók, írók és más alkotók, újságírók, értelmiségiek és egyes politikusok gondolatairól, műveiről, illetve tevékenységéről, akik a természet megőrzésének fontosságát a progressziótól vagy a globalista hátterű ökologizmustól távol álló nézőpontból hangsúlyozzák (ami nem azonos a globalizáció kritikájával). A második világháború óta a baloldali értelmiségiek és pártok mind kulturális, mind politikai oldalról kisajátították a környezetért folyó küzdelmet: ez a jelenség különösen 1968 után erősödött fel.

A jobboldal is vétkes abban, hogy a baloldal – a médiában és az oktatásban tapasztalható erősebb jelenlétének köszönhetően – magáénak mondhat egy olyan témát, amely különösen a politikában mindenki számára fontos.

Ahogy a következő oldalakon látni fogjuk, a természet megóvásáról Olaszországban és egész Európában nemcsak mennyiségi, de minőségi szempontból is nagy jelentőségű gondolatok születtek konzervatív, katolikus, jobboldali körökben. Ezek ugyanakkor több okból kifolyólag sem voltak képesek magukra vonni a politikai pártok figyelmét.

Mindenekelőtt le kell szögeznünk, hogy mivel a környezetvédelmet nem tartották lényeges témának, ezért hosszú ideig nem is tartozott a közbeszéd fősodrához: a második világháború után az új munkahelyek létrehozásának és a gazdaság újraindításának igénye nemcsak a politikai programoknak, hanem az állampolgárok igényeinek és elvárásainak is a középpontjában állt. A gazdasági fellendülés idején (különösen az ötvenes–hatvanas–hetvenes években) hasonló jelenség játszódott le, mint ami az utóbbi időben a fejlődő országokban történik, ahol a foglalkoztatás és a növekedés szükségessége háttérbe szorítja a környezet védelmét. Hozzá kell tennünk, hogy néhány évtizeddel ezelőttig Nyugaton is a vidéki élet volt a meghatározó, a népesség jelentős része falvakban élt, ahol a nagyvárosok környezetszennyezési problémái nem jelentek meg akkora súllyal.

Az utóbbi években a jobbközép pártok – amelyek sok vállalkozó, ipari szereplő és munkavállaló számára politikai viszonyítási pontokká váltak – azzal a kérdéssel szembesültek, hogy a vállalkozások vagy a környezet igényeit részesítsék-e előnyben: az elsőt választották, mivel nem találtak módot arra, hogyan lehetne mindkét ügyet előrébb mozdítani. Azonban a pénzt termelő, munkahelyeket teremtő vállalkozások támogatását össze kell egyeztetni a környezet megóvásával. Ehhez aktívabb politikai szerepvállalás szükséges, mely nem csupán új zöldadókról hoz törvényeket, hanem arra ösztönzi és abban segíti a vállalatokat, hogy saját üzleti modelljüket a környezeti szempontok figyelembevételével alakítsák át. Ezeket az intézkedéseket nem egyszerre, drasztikus módon, hanem fokozatosan érdemes bevezetni, hogy elejét lehessen venni a környezeti és társadalmi igények ütközésének.

Az igazsághoz hozzátartozik az is, hogy a kérdéshez a baloldalon is különböző módon viszonyulnak, belső vitáktól nem éppen mentesen. Amint a jobboldal, úgy a baloldal is számottevő kiadói, sajtó- és közéleti tevékenységet fejt ki környezeti témákban. Ahogy ez más területen is tapasztalható, erősségei közé tartozik a politikai pártokkal való hatékonyabb párbeszéd, illetve a szereplések, publikációk és tevékenységek archiválása, tanulmányozása.

Bár tény, hogy hiány van olyan átfogó tanulmányokból, amelyek a jobboldalról hívják fel a figyelmet a környezetvédelem témájára, ez nem jelenti azt, hogy ne létezett volna (és ma sem létezne) olyan fontos jobboldali szellemi áramlat, melynek célja a természet megóvása. Azokon a kommunikációs nehézségeken túl, amelyek megakadályozták ezeknek a követeléseknek a felszínre kerülését, hiányzott a kulturális és politikai közegek hatékony együttműködése, ez pedig azt az üzenetet közvetítette a közvélemény felé, hogy a környezet témaköre a baloldalhoz tartozik.

Mégis, a környezettudatosság olaszországi történetét elemezve ráébredhetünk az Olasz Kommunista Párt (PCI) által 1971-ben – „az ökológia tavaszának” is nevezett 1970–1973 közötti időszakban – megrendezett „Ember – természet – társadalom” című konferencia jelentőségére, melynek célja annak az elméletnek az ellensúlyozása volt, amely szerint az ökológia „burzsoá tudomány”. A PCI ugyanis a biológus Ettore Tibaldi gondolatmenete nyomán tudatában volt annak, hogy a környezetvédelmi követelések eddig teljesen nyilvánvalóan felülről és jobbról érkeztek. Ez Nixon és Fanfani kettősére utal, mely gyakran előkerült az időszak vitáiban, és politikailag magyarázza, hogy a kommunisták miért vonakodtak támogatni az ökológus Virginio Bettini kijelentését, miszerint „az ökológia vörös”.[2]

Párhuzamot vonhatunk a kulturális élet történéseivel, ahol annak ellenére, hogy létezik jobboldali kultúra, amely jelentős írókat, újságírókat, kiadókat és értelmiségieket nevelt ki, mégis a baloldal dominál, sikeresen alkalmazva kulturális hegemóniáját. Amikor a környezetvédelem témájára mind országos, mind nemzetközi szinten kiemelt figyelem irányul, a jobboldal nem engedheti meg magának, hogy még egyszer előforduljon a kultúrával kapcsolatban elkövetett hiba, és ezt a témakört is odaajándékozza a tradicionális baloldalnak, illetve a globalizmust képviselő származékainak.

Bár Greta Thunberg és a Fridays for Future mozgalom környezettudatossága látszólag mentes bármiféle politikai konnotációtól, valójában egy bizonyos, globalista eredetű társadalomképhez kötődik, ez pedig szükségszerűen ellentétes a jobboldal és a konzervativizmus számára fontos egyéniségfelfogással.

Ahogy a következő oldalakon látni fogjuk, az az állítás, hogy a konzervatív oldal szemben állna a környezet megóvásával, vagy kevésbé lenne érdekelt benne, nemcsak leszűkíti a képet, de téves is. Az elkövetkezendő évek feladata lesz, hogy a jobboldal egy olyan új típusú környezettudatossággal álljon elő, amely figyelembe veszi az emberek, a munkavállalók társadalmi igényeit, védi a cégeket (különösen a kis- és középvállalkozásokat), és nem ellentétes az egyes közösségek érdekeivel. Ezért a természet megóvására való hajlandóságot éppen a kis közösségekből, a városnegyedekből, az önkormányzatokból és a közvetítő szervezetekből kiindulva kell felépíteni: csak az emberarcú környezettudatosság (vagy még inkább az ökologizmus) helyezheti az embert a középpontba. Az igazi természetvédelem nem pusztán azért valósul meg, mert az állam (vagy az EU) törvényeket hoz, és arra kötelezi az állampolgárokat, hogy bizonyos viselkedésformákat kövessenek, hanem elsősorban azért, mert az emberek egészséges környezetben akarnak élni, ápolni akarják az otthonuk körül található zöld területeket, és nem akarnak a lakóhelyük környékén szemetelni. Egyértelmű, hogy az államnak ellenőrző funkciót kell ellátnia a kevésbé helyes cselekedetekkel szemben, megbüntetve a szabályok megszegőit, és támogatva azon cégeket és magánszemélyeket, amelyek, illetve akik hajlandók befektetni a környezetvédelembe. Ugyanakkor legalább ennyire fontos feladat az állampolgárok érzékenyítése és oktatása anélkül, hogy úgynevezett „etikai adókkal” sújtanák őket.

Ennek a könyvnek a célja, hogy megfordítsa azt a paradigmát, amely szerint a Greta Thunberg nevével fémjelzett környezettudatosság az egyetlen lehetséges megoldás, és ezért szükségszerűen a környezet- és természetvédelem ellenzőjeként kell tekinteni arra, aki szembehelyezkedik a fiatal svéd lány gondolataival. Tehát az alternatív környezettudatosság komoly és alapos elméletét kell felvázolni a tudósok nélkülözhetetlen segítségével, de nem feledve azt a hatalmas kulturális hátországot, amelyben kifejlődött a nemzetek identitását és hagyományait továbbörökítő „környezeti gondolat”.

A mű nem természettudományos, hanem szociokulturális szemszögből vizsgálja a kérdést, hiszen – érdemes elismételni – nem kívánunk olyan technikai elemzésekbe bocsátkozni, amelyek a tudósok és szakértők kompetenciájába tartoznak. Ezenkívül a környezettudatosság témája nem csupán tudományos szempontokra korlátozódik, hanem az egész társadalomra hatással van, kezdve az iskola, az információ és a munka világával. Tehát olyan társadalmi és kulturális következményekkel jár, amelyeket nem lehet alábecsülni. Azon számos szerző, alapítvány, hatóság, magánszervezet és egyesület felsorolása mellett, amelyek mindennapos szinten hívják fel a figyelmet az éghajlatváltozásra, a teljesség kedvéért meg kell említenünk néhány olyan kutatót is – anélkül, hogy az állításaik igazságtartalmáról ítéletet mondanánk –, akik ezen változások kevésbé jelentős és veszélyes hatása mellett foglalnak állást. Azokról van szó, akiket a La Repubblica napilap „tudománytagadó tudósoknak” nevez a „Clima, la fronda degli scienziati italiani che negano la scienza” (Éghajlat: az olasz tudománytagadó tudósok mozgalma) című cikkben.[3] Valójában olyan kutatókról beszélünk, akik az éghajlatváltozás legelterjedtebb elméleteit vonják kétségbe. Érdemes kiemelni közülük Mario Giaccio professzort, az Il climatismo: la nuova ideologia (Klimatizmus: Egy új ideológia) című könyv szerzőjét,[4] valamint Franco Battaglia professzort és a Clima, basta catastrofismi: Riflessioni scientifiche su passato e futuro (Klíma: elég a katasztrofizmusból! Tudományos elmélkedések múltról és jövőről) című művét.[5] Ernesto Pedrocchi, az alkalmazott termodinamika és az energetika professzora ugyanakkor az éghajlatváltozást emberközeli szemszögből vizsgálja, szembehelyezkedve az ember okozta globális felmelegedéssel. Az Il clima globale cambia: Quanta colpa ha l’uomo? (A Föld éghajlata változik: Mennyi ebben az ember felelőssége?) című könyvében[6] leírtak szerint a globális felmelegedést „hivatalos valóságnak tekintik, nem hagyva teret a mindenhol felmerülő számos kételynek, és egy tudományos kérdést ideológiai mítoszként tüntetnek fel”.

A közbeszédben a jobboldal és a környezet viszonyát az éghajlatváltozást tagadó véleményekkel, illetve a környezetszennyezés, és a szén-dioxid-kibocsátás növekedésével szembeni érdektelenséggel azonosítják. Nem tagadhatjuk, hogy egyesek valóban támogatják ezeket a véleményeket, közülük pedig sokan a jobboldalhoz tartoznak, de a konzervatívok éghajlatváltozás-tagadókként vagy a környezeti problémák iránt kevésbé érdeklődőkként történő megbélyegzése nemcsak félrevezető, hanem teljességgel hibás képet is nyújt. A jobboldal és a környezet közötti kapcsolat ennél jóval mélyebb és konzisztensebb: gyökerei a görög-római antikvitásig, a keresztény hagyományig, a középkorig és a népi identitásig nyúlnak vissza, a jövőre nézve pedig azt a célt tűzi ki maga elé, hogy összeegyeztesse a gazdasági növekedést a természet megőrzésével.

Végül el kell időznünk a környezet és a koronavírus közötti kapcsolatnál, illetve az életünket felforgató járványt övező vitáknál. Konzervatív szemszögből nem örülhetünk annak, hogy „a természet visszaszerzi, ami jár neki”, miközben világszerte emberek tízezrei halnak meg. Ennek fényében érdemes feltenni a kérdést, hogy nincs-e szükség egy új szocioökonómiai modellre, amely a jelenleg is érvényben lévő minta alternatívájaként szolgálhat.

Első rész

A környezettudatosság
ideológiai eltolódása

1.

A baloldal és a környezet

Ahhoz, hogy a baloldal és a környezet közötti kapcsolatot alaposan áttekinthessük, érdemes elolvasni Michele Citoni és Catia Papa Sinistra ed ecologia in Italia, 1968–1974 (Baloldal és ökológia Olaszországban 1968-tól 1974-ig) című művét.[7] Ebben a hatvanas–hetvenes évek környezetért folytatott harcának fontos lépését jelentő eseményeit ismertetik, nagy hangsúlyt helyezve egy, a korban sokszor feltett kérdésre: „Milyen színű az ökológia?” Ennek megválaszolását a szerzők Virginio Bettinire bízzák, aki szerint „az ökológia vörös”.

Ez a megállapítás egy igen elterjedt előfeltevésen alapul, mely a jobboldalt a kapitalizmus kritika nélküli támogatójaként tünteti fel. Ha tehát „a kapitalizmus saját törvényei miatt szükségszerűen kihasználja a természetet, azon alapanyagok forrását, melyek feldolgozásával hasznot termel magának”, akkor „magától értetődő, hogy a környezet, a természet védelme szükségszerűen baloldali, ez pedig a mezőgazdasági és ipari termelés, valamint a települések ellenőrzését és tervezését, a levegő, a vizek és a természeti erőforrások mint közös javak védelmét igényli”.

Azt azonban nem vették számításba, hogy létezhet egy, a kapitalizmus visszaéléseivel szemben kritikus jobboldal is, ahogy az a feltételezés sem jutott eszükbe, hogy létezhet olyan szabadpiaci társadalom, amely az előírások – köztük a környezetvédelmi szabályok – betartásán alapul.

Citoni és Papa könyvükben számba veszik a környezetvédelmi mozgalmak és a munkavállalók tevékenységét a munkahelyeken – különösen a gyárakban – az egészség és a környezet megóvása érdekében. A könyvben tárgyalt éveket a „mozgalmak időszaka” névvel is illetik, és az sem véletlen, hogy a művet először Marxismo ed ecologia: Prove di avvicinamento nella “stagione dei movimenti” (Marxizmus és ökológia: Kísérletek a közelítésre a mozgalmak időszakában) címmel jelentették meg.[8] A legutóbbi kiadás célja annak megvilágítása volt, hogy az eredeti környezettudatosság jelen van-e aktuálisan a politikai kultúrában. A szerzők kiemelik, hogy a mostani környezettudatosság miként hagyta el a baloldali környezetvédelmi harc eredeti jellegét:

„Ma a környezettudatosság képe, akár hibásan, akár helyesen, az újcentrista politikai utak, a vállalkozásokkal fenntartott veszélyes kapcsolatok, az eljárások és termékek helyettesítésének csökevényes elméletei közé, egyszóval a zöld gazdaságba van szorítva. Valamilyen módon megszakadt a kapcsolat azzal az időszakkal, melyben az ökológia a társadalmi változás erős igényeként jelent meg.”

Ahhoz, hogy a zöld gazdaság fogalmára jobban rálássunk, tennünk kell egy lépést hátrafelé. Zöld gazdaságon azt a modellt értik, mely egy termelési rendszer gazdasági előnyein túl annak környezeti hatását is figyelembe veszi, azaz azokat a lehetséges károkat, melyek a termelési folyamat során bekövetkezhetnek. Ehhez kapcsolódik az energiahatékonyságon alapuló fenntartható fejlődés előmozdítása, a környezetszennyezés csökkentése, az üvegházhatású gázok visszaszorítása és a megújuló energiaforrásokon alapuló úgynevezett „fenntartható gazdaság” létrehozása.

A témának jelentős irodalma van, melynek eredete már a hetvenes években felfedezhető az ökológiai tudományok gazdasági elméletekbe történő bevezetésével, valamint a Nicholas Georgescu-Roegen és Herman Daly nevéhez köthető fenntarthatóság fogalmával. Az idő előrehaladtával számos tanulmány tárgyalta a kérdést: ezek közül megemlítendő Robert Solow gazdasági modellje, mely az energia fontosságát hangsúlyozza a tőke és a munka szélsőséges helyzetével szemben.

2006-ban adták ki a Stern-jelentést, amely az éghajlatváltozás környezeti és makroökonómiai következményeit értékeli, különös tekintettel a világ GDP-jére gyakorolt negatív hatására. A zöld gazdaság alapjai között megtaláljuk az energiahatékonyságot és a megújuló energia használatát a fosszilis energiahordozókkal szemben.

A zöld gazdaság témáját járja körül Alberto Zoratti és Monica Di Sisto I signori della Green Economy: Neocapitalismo tinto di verde e movimenti glocali di resistenza (A zöld gazdaság urai: Zöldre festett újkapitalizmus és az ellenállás glokális mozgalmai) című munkája is,[9] melyben a „fenntarthatósággal lakkozott túlfogyasztással és az önjelölt társadalmi és környezeti felelősségvállalókkal” szemben foglalnak állást. Ugyanezen a véleményen van Gaël Giraud is, a jezsuita rendbe belépett egykori bankár az Illusion financière (Pénzügyi illúzió) című könyvében:[10] ebben leírja, hogy miként haladható meg a „technokrácia paradigmája” az ökológiai átmenet segítségével, melynek olyan korszakos jelentőségű eseménynek kell lennie, mint a könyvnyomtatás feltalálása vagy az ipari forradalom.

A jelenlegitől eltérő fejlődési út szükségességét hangsúlyozza Naomi Klein is – az antikapitalista baloldal szószólója, a világszerte bestseller No logo[11] szerzője – This changes everything: Capitalism vs. the climate (Ez mindent megváltoztat: Kapitalizmus kontra klímavédelem) című munkájában,[12] bár műveinek eredendő hibája a konstruktív kritikai szemléletet akadályozó ideológiai megközelítés.

Ezzel szemben Harald Welzer Klimakriege: Wofür im 21. Jahrhundert geötet wird (Klímaháborúk: Amiért emberek halnak meg a 21. században) című könyvében[13] a kapitalista modellt hibáztatja, ami számos időjárási csapás miatt önmaga elpusztítására van kárhoztatva, véget vetve „a fogyasztás korának”. Ugyanehhez a szellemi áramlathoz tartozik a svájci környezetvédő, Mathis Wackernagel is, aki a fogyasztói társadalmat „az emberi faj által kitalált legnagyobb tömegpusztító fegyvernek” nevezi.[14]

Mégis sokan vannak, akik – igen helyesen – megkérdőjelezik a fejlődés és a kapitalizmus jelenlegi modelljének működését, azonban téves válaszokra jutnak és a globalista környezettudatosságban kezdik keresni a megoldást, ahelyett, hogy a természet egy olyan felfogását részesítenék előnyben, melynek a lokális dimenzióban találhatók a gyökerei. Egy amerikai nem csak az európai kulturális hagyományból indulhat ki, hiszen elegendő számára visszatérni Thomas Jefferson és az alapító atyák gondolatvilágához. Jefferson úgy véli, hogy az ember akkor mondhatja magát függetlennek, ha birtokol egy földterületet. A földműveseket a nagy amerikai érdek igazi megtestesítőinek nevezi, s hozzáteszi, hogy a kisbirtokos réteg az állam legértékesebb része. Az ő, valamint James Madison véleménye szerint minél nagyobb a társadalomban a földművesek aránya, a dolgok törvényszerűsége folytán annál szabadabb, függetlenebb, boldogabb maga a társadalom is. A mezőgazdaság pedig a köztársaság irányába való elköteleződést, és nemzetalapító cselekvést jelent. Madisonra nagy hatással voltak Humboldt erdőirtásra vonatkozó figyelmeztetései, és elítélte a Virginia állam területén található óriási dohányültetvények természetre gyakorolt súlyos hatásait. Egy 1818 májusában az albemarle-i Mezőgazdasági Társaságban tartott beszédében kiemelte, hogy állampolgári kötelesség a természet védelme, mert a természetnek nem csak az a rendeltetése, hogy az ember a szolgálatába állítsa.

A nemzetközi szintű baloldali környezettudatosság gondolatának eredetéhez az ötvenes–hatvanas években zajló tájékoztató kampányokig kell visszanyúlnunk. Valójában azonban a „munkásparadigma” hetvenes évek második felében kezdődő krízise nyomán alakultak ki azok a környezettudatossághoz, pacifizmushoz vagy feminizmushoz kapcsolódó mozgalmak, amelyek az egyre bonyolultabbá váló társadalom új szükségleteit tükrözik. A hetvenes évek végétől fedezhetők fel a környezettudatosság politikai vonulatának első nyomai, mely a nyolcvanas években, „a baloldal történelmi vereségének évtizedében” szilárdul meg. Marcello Cini és Giulio Maccacaro szerint „a munkásosztálynak ki kell dolgoznia a természet ismeretének és megóvásának programját, olyan társadalmi célokkal, melyek szembehelyezkednek a kapitalista társadalomtudomány céljaival”.[15]

Az ötvenes–hatvanas évek műszaki és gazdasági kultúrájának változásaira visszavezethető ökológiai forradalom globális szinten is teret hódít, ami a ’68-as lázadásokban nyilvánult meg, ahol az új típusú környezettudatosság központi szerepet játszott: nem csupán az ellenkultúra lényeges eleme lett, de a fiatalok mozgósításának eszköze is.

Annak érdekében, hogy az egészségért folytatott küzdelem a gyárakon kívülre is eljuthasson, a cél a munkakörnyezeti és társadalmi ártalmak közötti összefüggés megvilágítása lett. Ezt a témát járja körül Giovanni Berlinguer is La salute nelle fabbriche (Egészség a gyárakban) című munkájában.[16]

1970-ben a Pro Natura mozgalom vezetését Valerio Giacomini vette át, aki a Natura Società folyóiraton keresztül is igyekezett ötvözni a környezeti és politikai felelősségvállalást, lépést tartva a környezetvédelemről szóló nemzetközi vitákkal, amelyeket addigra teljesen átitatott a politika. Ugyanebben az évben az Italia Nostra[17] nagy jelentőségű konferenciát rendezett Rómában, mely elítélte a várost immáron húsz éve irányító kereszténydemokrata vezetést. Ezalatt születtek meg az első bírósági beadványok a legsúlyosabb ipari eredetű szennyezések ügyében is.

Ebben az időszakban világszinten is érezhetően fokozódott a demográfiai növekedés iránti érdeklődés. Az ügy szószólói a neomalthusiánusok lettek, akik a népesség „növekedésének leállítását” követelték. Elveik értelmezése Paul Ehrlich, Olaszországban Alfredo Todisco és a tudós Adriano Buzzato Traverso munkásságában érhető tetten: ugyanakkor mindannyian Thomas Malthushoz, különösen 1798-as Tanulmány a népesedés törvényéről című esszéjéhez[18] nyúltak vissza, amelyben a szerző az emberi faj túlnépesedésének elméletét fejti ki, a neomalthusiánusok pedig éppen a demográfiai növekedésben látják a gazdasági válság eredetét.

A Római Klub (1968-ban Aurelio Peccei által Rómában alapított értelmiségi kör) anyagi támogatásával készült el A növekedés határai című jelentés,[19] amit az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) környezetről szóló, 1972-es stockholmi konferenciáján mutattak be. A jelentés szerint ha a világ népessége, és az ipari termelés, illetve a környezet szennyezettsége a jelenlegi ütemben növekszik, beszűkülnek a táplálkozási lehetőségek, romlanak az egészségügyi körülmények, a lényeges alapanyagokból hiány kezd fellépni, ez pedig a 21. században több millió halottat követelő háborúkhoz, felforduláshoz és járványokhoz fog vezetni.

Ezekben az években Barry Commoner (1917–2012) számított a környezeti témák egyik legnagyobb, világszinten is elismert szószólójának, aki 1971-ben írta meg The closing circle (A bezáruló kör) című könyvét:[20] ebben a felesleges termékek fogyasztásának növekedését és a gazdagabb országok technológiát és termelést illető döntéseit emeli ki mint az ökológiai válságot előidéző folyamatokat. Véleménye szerint el kell érni, hogy a gyengébb rétegek és a szegényebb országok olyan életkörülmények közé kerülhessenek, ahol maguk felelősek az erőforrásokért, mivel így állhatnak helyre a technológia által szétszakított természeti ciklusok és „zárulhat be a kör”.

A PCI 1971-ben rendezte meg a kiemelkedő jelentőségű, élénk tudományos vitákat kiváltó „Ember – természet – társadalom” konferenciát. Majd a következő évben első alkalommal rendezték meg az emberi környezetről szóló ENSZ-konferenciát Stockholmban, amelyen bemutatták a már említett A növekedés határai című jelentést. Ez volt az az időszak is, amikor Nixon egyik beszédében a környezetet a kormány cselekvésének középpontjába helyezte, az ENSZ április 22-ét „a Föld napjának” nyilvánította, Olaszországban pedig Amintore Fanfani létrehozta az ökológiai problémákkal foglalkozó szenátusi bizottságot.

Érdekes lehet elmerülni a szélsőbal véleményében, mely gyanakodva tekintett a környezeti témák iránti hirtelen érdeklődésre, és a hangsúlyt „a környezeti üzlet jövedelmezőnek tűnő kettős öltözetére” helyezte. „Az ökológia burzsoá ideológiájának” nevezett elmélet kritikáját Dario Paccino (A Pro Natura mozgalom Natura Società című folyóiratának főszerkesztője) 1972-es L’imbroglio ecologico (Az ökológiai csalás) című könyvében találjuk,[21] amelyben a szerző annak szükségességét fejti ki, hogy „a természeti környezet fokozatos pusztulásának elkerülésére a gyárakban, az intézményekben és a társadalomban átalakuljanak a hatalmi viszonyok”. Ez a nézet is jelzi az 1971. novemberi konferencia óta a hetvenes években uralkodó gondolkodást, melynek célja egyfelől választ adni Nixon és Fanfani kezdeményezéseire, másfelől megmutatni, hogy „a marxista elmélet és a szocializmusra irányuló munkásmozgalom küzdelme az egyetlen lehetőség, hogy egységes módon legyen kezelhető a környezeti válság, melynek eredete ebben az olvasatban a kapitalista fejlődésben keresendő”.[22] Ahogy Giovanni Berlinguer is kifejti, a PCI-n belül eddig „nem volt tiszta, egységes gondolkodás az ezen körülmények és a környezet problémája közötti kapcsolatról, különösen pedig emberi és természeti környezet viszonyáról a maga teljességében. Az iparosítás kultúrája volt az uralkodó”.[23] Berlinguer ezért egyfajta marxista természetfilozófiával szemben foglalt állást (a témát Giuseppe Prestipino „Natura e società” [Ember és természet a marxizmusban] című tanulmányában[24] boncolgatja): mely bűnös a materialista történelmi megközelítés előnyben részesítésében, és „az emberi természet, illetve az emberi és környezeti természet közötti kapcsolat materialista felfogásában”, ami nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy „a természet maga a jelen; egy biológiai jelen, mely az emberi természet része, valamint egy környezeti jelen, mely az emberi társadalomé”.[25]

Commoner The closing circle (A bezáruló kör) című könyvének a megjelenésével a PCI lehetőséget kapott arra, hogy az amerikai biológusra mint nemzetközi szakértőre hivatkozva új módon viszonyuljon a környezet kérdéséhez az „uralkodó osztály” addigi viselkedéséhez képest. Commoner „egyértelműen a kapitalista fejlődéssel szemben bont zászlót”, míg a párt egy „új fejlődési modell támogatója, melynek fontos megkülönböztető jegye a gazdasági tengely elmozdítása a társadalmi fogyasztás felé”.

Igazat mond, aki azt állítja, hogy a politikai jobboldal nem tartotta elég fontosnak ezt a kérdést, ugyanakkor szinte sosem esik szó a baloldali pártok hanyagságáról, amelyek ezt szintén sokszor figyelmen kívül hagyták.

A problémát azért becsülték alá, mert nem voltak teljesen tisztában a természetre és az egészségre gyakorolt hatásaival, hiszen elsősorban a társadalommal és a munkával kapcsolatos igények kielégítésének szükségességét tartották szem előtt. Ma már tudjuk, hogy lehetséges a kétféle nézőpont összeegyeztetése is, de a második világháború után a hangsúly inkább arra helyeződött, hogy az embereknek legyen munkájuk és lehetőségük dolgozni, minden más a háttérbe szorult. A háború utáni európai helyzet igen hasonló ahhoz, mint ami az utóbbi időkben a fejlődő országokban történik, ahol a gazdasági növekedés, a foglalkoztatás kiterjesztése elsőbbséget élvez a környezetvédelemmel szemben. Nyilván bizonyos gondolkodásmódok és döntések ma már kevésbé érthetők és magyarázhatók, mivel már ismerjük bizonyos energiaforrások vagy tervek negatív hatásait, azonban a világ sok részén még mindig ezek számítanak normálisnak. Most nemcsak a fejletlen országokról beszélünk, hanem olyan nagy nemzetekről is, mint India vagy Kína, ahol továbbra is igen gyakori a szegénység, mégis gazdasági nagyhatalomnak számítanak. Tehát amíg Nyugaton az is központi kérdés, hogy a jelenlegi fejlődési modellekből kiindulva miként lehetne csökkenteni a környezetszennyezést, addig a világ egy másik része nem veszi figyelembe ezeket a környezeti problémákat, és továbbra is közönnyel tekint a környezetre. Ez a hozzáállás olyan tevékenységekhez vezet, melyek ártalmasak az állampolgárokra és elsősorban azokra a munkásokra nézve, akik egészségkárosító ipari területeken kénytelenek dolgozni. Ezt a problémát Olaszországban a hetvenes évektől kezdték egyre inkább komolyan venni. Ekkor alakult ki a szakszervezetek környezeti ártalmakkal szembeni hozzáállása, melynek célja, hogy felülemelkedjen a munkásmozgalom és a környezetvédelmi mozgalom közötti ellentéten. Ez az a sarokpont, amely körül a baloldali környezeti gondolkodás forog:

A környezeti ártalmak munkásmozgalmon belül kidolgozott nézőpontja a munka és a társadalom kapitalista módon történő megszervezésének kritikájában gyökerezik, mely egyúttal az alapvető javak kihasználásán és termékké tételén alapuló fejlődés kritikája is. Az ártalmas hatások, akár a gyárban, akár a mindennapi élet területein, egyetlen okra vezethetők vissza, ez pedig a kapitalista termelési rendszer.[26]

Ezek alapján Giorgio Nebbia az ember és környezet közötti kapcsolat kérdésének három képviselőjét különíti el: 1) aki a javak termelésének nézőpontjából végtelenül bízik a technikában és a fejlődésben;[27] 2) aki a „technológiai dilemmákat” a technika lehető legjobb felhasználásával akarja feloldani; 3) és végül, aki ennél radikálisabb, a diáklázadásokból kiinduló véleményen van, és fontosnak tartja „a fogyasztás csökkentését amiatt, mert »az űrhajó mentalitásával« kíván a Föld erőforrásaira tekinteni a fogyasztás és az erőforrások felhasználásának csökkentése érdekében”.[28]

Virginio Bettini az ökológia számos jelentésárnyalatát összevetve különös figyelmet fordít a környezetvédelem témájára, mely „a baloldal nagy része számára a felforgató társadalmi kérdések ópiuma, az üzleti világ szemében a terjeszkedés elfogadhatatlan bilincse, bizonyos akadémiai körökben pedig tudományos misztifikáció”.

Érdekes, hogy olyan nemzetközi kezdeményezésekkel szemben is kritikák merültek fel, mint az ENSZ 1972-es stockholmi konferenciája: az Ecologia folyóirat elég egyértelműen fogalmaz a konferencia eredményeinek taglalásakor, mely szerinte „egy új, pénzügyi alap nélküli, vízfejű nemzetközi szervezetet hoz létre, amelynek tudományos szavahihetőségét erősen aláássa a politikai színezete”, ajánlásait pedig „a természethez nem értők” írják meg. Giulio Maccacaro, a környezetvédelem egyik legjelentősebb baloldali szószólója is ezt írja vezércikkében:

„Azt kell hinnünk, hogy »mindenki bűnös«, amint azt négy hasábon keresztül ecseteli a Corriere della Sera, mivel »a gonosz az emberből fakad«, visszhangozza aggodalmaskodón a La Fiera Letteraria legújabb száma. Egyszóval arra van szükség, hogy a bűn megoszoljon az emberek között, így pedig a valódi bűnös, a kapitalista rendszer visszanyerheti ártatlanságát.”[29]

Ennek a látásmódnak egyértelmű célja „a kollektív bűnösség érvényre juttatása”, meggyőzve az embert arról, hogy „nemcsak hogy ő a felelős a környezetszennyezésért, ő maga a környezetszennyezés”. Nem véletlen, hogy ez visszhangzik korunk környezettudatosságában és Greta Thunberg embertársaihoz intézett szavaiban.

Ugyanebben az időszakban baloldalon olyan újságok és folyóiratok megjelenése, mint a Denunciamo vagy a Sapere, illetve olyan vitaindító könyvek kiadása, mint Dario Paccino L’imbroglio ecologico (Az ökológiai bonyodalom) című munkája színesítették a közbeszédet.[30] Néhány évvel korábban jelentette meg Paccino Arrivano i nostri: Storia dei pellerossa (A mieink érkezése: A rézbőrűek története) című könyvét,[31] amelyben a „rézbőrűek” által benépesített Észak-Amerikába kalauzol el, ahol a „fehérek” érkezése okozta az ember és természet harmóniáján alapuló ökoszisztéma széthullását. Eszerint az óriási környezeti károkat okozó telepesek tényleges ökológiai katasztrófát idéztek elő: ezt a tézist Paccino később a L’imbroglio ecologicóban részletesebben is kifejti – ahogy ez az Il Manifesto újság „Paccino, un ecologo inquieto” (Paccino, a nyughatatlan ökológus) című cikkéből[32] is kiderül –, ahol ezt olvashatjuk:

„A természet elleni erőszakot nem írhatjuk egy absztrakt, rövidlátó és gondatlan »ember« számlájára: inkább olyan társadalmi-gazdasági szabályoknak tudható be, melyek »kötelességként« írják elő, hogy minél több gabonát nyerjünk ki a földekből, húst a legelőkből, fémeket és szént a bányákból, kőolajat a kutakból, mivel mindezt »fejlődésként« lehet tálalni.”

A könyv hangsúlyozza azt az ellentmondást is, ami a gazdagabb országok környezetvédelem iránti hirtelen fellángoló érdeklődése, és az ugyanezen országoknak a szegényebb országok kárára történő környezetszennyezése, illetve ennek pusztító következményei között áll fenn. A szerző radikalizmusa (melyet balról is felróttak neki) még egyértelműbben megnyilvánul egy másik, 1976-ban az Einaudi gondozásában megjelent L’ombra di Confucio: Uomo e natura in Cina (Konfuciusz szelleme: Ember és természet Kínában)[33] című művében, amiben a kulturális forradalom idején tett kínai utazását írja le.

Paccino, a kérlelhetetlen környezetvédő egyértelműen a nukleáris energiával szemben foglalt állást, különösen a harrisburgi (Egyesült Államok) reaktorban történt baleset után: ekkor írta meg La trappola della scienza: Tutti vivi ad Harrisburg (A tudomány csapdája: Mindenki életben van Harrisburgben) című művét.[34]

Szintén környezeti témáról szól az 1990-es I colonnelli verdi e la fine della storia (A zöld ezredesek és a történelem vége),[35] amelyben Paccino az ellen szól, hogy „sok új környezetvédő, abban a hiszemben, hogy együtt harcolnak a környezetszennyezés ellen, barátságot és szövetséget kötött a politikai és gazdasági hatalommal, mely valójában épp a természet elleni erőszak forrása”. A mű olyan témákat tárgyal, melyek:

…továbbra is aktuálisak maradnak ebben a történelmi pillanatban; elmagyarázza, hogy a megmenekülést egyfelől annak felismerésében kell keresni, hogy a természeti erőforrások végesek, másfelől pedig abban, hogy bolygónkon két csoport feszül egymásnak: a gazdag és a szegény országok, amelyek – ebben a sorrendben – a természet elleni erőszak okozói és elszenvedői. A menekülés keresése nem szolgálhat annak sem alapjául, hogy a megszorításoknak csak a szegényebbek igyák meg a levét, sem pedig egyfajta „piaci ökologizmusnak”, mely a többieket büntetve újabb hasznot biztosít annak, akinek már eleve van.

Paccino később a környezetről szóló kutatásai és elmélkedései során Jézusban találta meg az ember üdvösségének és a természet megmentésének mintaképét, ahogy azt Giorgio Nebbia is kifejti a Corriere del Mezzogiorno egyik cikkében.[36]

A dolgozók egészséghez fűződő joga, a termelés kérdései, a fejlődés kritikája és a környezet összefonódása a nyolcvanas években is központi téma maradt, amikor a lakosság érzékenysége és a radikális követelések összeütközése a környezettudatosság előjogainak megállítását eredményezte:

Ez teljes egészében a mozgalmak szubjektív határainak tudható be, azt a történelmi-szociológiai olvasatot értékelve fel, amely szerint a „mozgalmak időszaka” csak egy olyan ideológiai mellékvágány volt, mely legalább a hetvenes évek közepéig késleltette azt a „környezeti forradalmat”, amelyet az Egyesült Államokban a hatvanas évek diákmozgalmai és olyan radikális értelmiségiek indítottak el (mindkét csoport a „költekezés társadalma” és a túlfogyasztás ellen lázadt), akik az ökológiai cselekvés terén szövetségesre leltek a társadalom mérsékeltebb csoportjaiban és magában az intézményrendszerben.[37]

1979-ben alapították meg az ARCI egyesület környezeti munkacsoportját (ebből jött létre később a Legambiente nevű csoport), melynek a szócsöve saját folyóirata, a Nuova Ecologia lett.

A Legambiente szlogenjének („Gondolkodj globálisan, cselekedj lokálisan!”) megfordításával megkapjuk a környezettudatosság konzervatív szemléletének az esszenciáját. A „Gondolkodj lokálisan, cselekedj globálisan!” megfordított szlogen szerint a környezet megóvását helyben, a kis közösségekben kellene elkezdeni, és ez majd világszinten is éreztetni fogja hatását. Ezzel áll szemben az a globalista víziójú környezettudatosság, amely később helyi szinten csapódik le.

Hogy miért szánunk ennyi teret a baloldali környezettudatosságnak egy olyan könyvben, amelynek a célja annak bemutatása, hogy a természet megőrzése a jobboldal számára is fontos téma? Egyszerű az oka: a baloldal az utóbbi években elhagyta az őt korábban jellemző csatatereket, ahogy Luca Ricolfi is írja „Sinistra e popolo: Il conflitto politico nell’era dei populismi” (A baloldal és a nép: Politikai konfliktus a populisták korában) című tanulmányában.[38] A jelenkori baloldal eltávolodott az emberek igényeitől, hogy új csatákra vállalkozzon. Itt egyfelől a baloldali radical chicre gondolunk, másfelől a liberális-globalista világra: ezek már nem foglalkoznak a munkásosztály követeléseivel, ami így azt érezte, hogy politikai viszonyítási pont nélkül maradt. Ezt identitásvesztés követte különböző színtereken, így a környezetvédelemben is. A mai baloldal kritika nélkül elfogadja a Greta Thunberg nevével fémjelzett, átideologizált környezettudatosságot, amely a társadalmi igényeket és az egyéniséget sem veszi figyelembe. Azért különösen fontos bemutatni – bár csak röviden –, hogy miként vélekedtek a témáról a legfontosabb baloldali gondolkodók (különösen a hetvenes években), hogy kiemelhessük, mennyire megváltozott a perspektíva az utóbbi években. Míg a múltban a baloldal kritikával élt a rendszer, különösen a kapitalizmus irányában, a mostani környezettudatosság magának a rendszernek a része, és a jelenleg is élő kapitalista modellt egy új, zöld kapitalizmusra kívánja lecserélni. A környezeti viták mögött a megújuló energiával, az újrahasznosítással, a fenntartható mobilitással foglalkozó cégek hatalmas gazdasági érdekei húzódnak meg, amiből kifolyólag bizonyos gazdasági érdekcsoportok nyomást gyakorolnak az államokra.

Manapság az új globalista baloldal elfelejti mind saját történetét, mind a legszegényebb rétegek szükségleteit. Mindez az ipari átalakulás miatt következett be, amit kis lépések helyett azonnal akar bevezetni, ezzel világszerte emberek millióit hagyva munka nélkül, egész termelési láncokat és cégeket (különösen a kis- és középvállalkozásokat) kényszerítve térdre, amelyek vállalkozókból és dolgozókból, de mindenekelőtt emberekből állnak.

Érdemes Giovanni Berlinguer egy interjúját elolvasni, amelyben beszámol a PCI-n belüli környezetvédelmi vitákról: ezekből nem derülnek ki világosan az emberi és természeti környezet között fennálló kapcsolatok.

Ezenkívül felszólal a „behatárolt felfogás” és „az uralkodó osztályok érzéketlensége” ellen is, mely „az ötvenes–hatvanas évek Olaszországában felhúzott városokban nyilvánul meg leginkább, a fehér zónákban, de a vörös zónákban is”. Ez abból ered, hogy:

A környezetre nem a tevékenység vagy a feladatvállalás területeként tekintettek, pontosabban általánosságban nem értették meg, hogy ez olyan alapvető keret, amelybe illeszkedik a párt politikai tevékenységének összessége.

A földterületek pusztításával, a környezetvédelmi problémák súlyosbodásával, az ötvenes–hatvanas évek építkezési spekulációi és a környezetvédő mozgalmak hatására a párton belül is felébredt az érzékenység a téma iránt. Ebben sokat számított Nixon és Fanfani – a Kereszténydemokrata Párt emblematikus alakjának – kiállása, ami láthatóan megrázta a baloldalt. De az ezen a téren tapasztalható elmaradás a marxista filozófusok gondolatmenetének is betudható, akik a történelem materialista felfogását részesítették előnyben. Hajlamosak voltak a természetre „tárgyként” tekinteni, azaz olyasvalamiként, ami megelőzi a történelmet. Ezzel megfosztották „aktualitásától”, „gyakorlati és konkrét” jellegétől, amelyek segítségével ezeket a fogalmakat visszavezethetjük egy olyan „jelenre, a biológiai jelenre”, melyre hatással van a társadalom, és amely az őt körülvevő valóságba illeszkedik.

Commoner eszméinek is köszönhetően kezdték megérteni, hogy az ártalom miként terjed el a gyárakból a társadalomban, és nekiálltak megkeresni a kapcsolatot a gyárak és a környezet egészségessé tétele között. Az egészség szakszervezeti célból olyan erkölcsi értékké alakult át, mint a személy tisztelete vagy az egyén teljességének védelme.

Giorgio Nebbia szavai tökéletesen visszaadják a baloldal egy bizonyos részének hozzáállását – amit ő „a grófnék ökológiájának” nevezett –, mely az ökológiára „burzsoá tudományként” tekint annak ellenére, hogy a közös ellenség „a földterület és a termelés kapitalista módra történő átalakítása” kell hogy legyen. A környezeti témák iránti érzékenység kialakulásának áttekintése során Nebbia 1970-et egyfajta „vízválasztó” évként jelöli meg, ahonnan kezdetét vette „az ökológia tavasza”. Az új környezeti érzékenység kialakításában nem volt elhanyagolható szerepe az Ecologia folyóirat 1971 és 1973 között megjelent tizenegy számának: ezekben olyan érdekes cikkek olvashatók, mint például Barry Commoner és Paul Ehrlich vitája Virginio Bettini moderálásával, illetve Commonernek a The closing circle-ben (A bezáruló kör) kifejtett tézisei és antikapitalista üzenetük.

2.

1968 és a környezet

Nem véletlen, hogy ’68-at követően a hetvenes évek elejétől kezdve a környezettudatosság folyamatos radikalizálódással egyre inkább politikai kérdéssé alakult át, ahogy ez Ronald Inglehart The silent revolution (A csendes forradalom) című könyvéből is kiderül.[39] A környezetvédő mozgalmak többsége a hetvenes években született, ami összhangban áll azzal, hogy a közvélemény is ekkor kezdte egyre inkább érzékelni ezeket a témákat. Inglehart szerint a környezetvédelmi mozgalmak terjedése olyan új jelenségeknek volt köszönhető, mint a gazdasági növekedés, a technikai változások és az iskolázottság növekedése. Ennek köszönhetően alakultak ki a fiatalokban a primer szükségletekhez közvetlenül nem kapcsolódó, posztmaterialista értékek: az ökologizmus, a pacifizmus és a közvetlen demokráciára való igény. A fiatalok jobb életkörülményeket érintő követeléseit kezdetben felkarolták a baloldali pártok, azonban az évek előrehaladtával a hagyományos baloldali erők eltávolodtak nemcsak a fiatalok, hanem a dolgozó osztályok követeléseitől is.

Ez történt Németországban is, ahol az évek során a vezető európai zöld párt, a Zöldek (Die Grünen) elhagyva szélsőbaloldali pozícióit a közép felé tolódott. Bár a párt hivatalosan posztideologikus jellegű, tehát se nem jobb-, se nem baloldali, valójában mindig is a progresszív gondolatokhoz állt közelebb, különösen a pacifizmust, illetve a társadalmi és polgári jogokat illetően.

A ma ismert német zöld párt 1993-ban jött létre a Szövetség ’90 (NDK) és a Zöldek (NSZK) egyesüléséből. A társulás nyugatnémet felét a hetvenes években eleinte az atomenergiát ellenző, a nagyvárosok életkörülményeit aggódva figyelő környezetvédők alkották. 1982-ben a párt mérsékeltebb szárnya kiszakadt, és megalapította az Ökologista-Demokrata Pártot (ÖDP). Mivel ez utóbbi politikai erő a környezeti témákban a Zöldekéhez hasonló véleményen áll, a bevándorlás, a polgári jogok és az igazságszolgáltatás kérdéseiben pedig már-már konzervatív értékeket vall, ezért mind ökologista, mind konzervatív pártként definiálható. Ebben az olvasatban értelmezhető a 2000-es évek elején kialakult együttműködése a Német Család Párttal (FAMILIE) is. Annak ellenére, hogy a párt ma Bajorország kivételével a német politikai élet peremén helyezkedik el, érdekes kísérlet a környezeti témák és a konzervatívok számára fontos érdekek összeegyeztetésére. Az ÖDP célja általában véve az élet védelme, jól körülhatárolt véleménye van bizonyos etikai kérdésekben is, így ellenzi az abortuszt, az eutanáziát és a halálbüntetést. A párt már 1989-től kezdődően a zöld pénzügyi támogatások és a zöldadók mellett tette le a garast: ezek 1998-ban valósultak meg a szociáldemokraták és a Zöldek koalíciós kormányzása alatt.

Az ÖDP fő politikai ütközetei közé tartozott a bajor határ közelében, a csehországi Temelínben felépítendő atomerőmű elleni tiltakozás, illetve a kis pártok képviseletéért folytatott küzdelem.

Bár a 2014-es európai parlamenti választáson az ÖDP csak a szavazatok 0,7%-át kapta, mellyel egy képviselői mandátumot szerzett, az eredmény jelentősége túlmutat ezen.

A 2018-as bajorországi választásokon, egy erőteljesen bevándorlásfókuszú kampány után a Zöldek megszerezték a szavazatok több mint 17%-át. Stratégiájuk hatékonynak bizonyult, mivel határozott véleményük volt a bevándorlásról (mind a befogadás emberi kötelességéről, mind szabályozásának fontosságáról), és elsősorban inkább olyan, a bajor választókat érdeklő témákra koncentráltak, mint a lakhatási politika és a mezőgazdaság jövője. A Zöldek sikere annak a tulajdonságuknak köszönhető, hogy politikai javaslataik szembemennek a hagyományokkal, innovatívak, és feltétel nélkül a liberális demokrácia pártján állnak. A párt irányvonala 2002-ben alakult ki egy új politikai program kidolgozásával, amelyből elhagyták a marxista eredetű antikapitalizmust, hogy helyette a szociális piacgazdaságot támogassák. Ugyanakkor továbbra is kiálltak az emberi jogok, a nemek egyenlősége és az LMBT-jogok mellett: most is a jelenlegi termelési modell ökológiai szempontú teljes átalakítására törekszenek, kezdve a megújuló energiaforrások használatára való teljes áttéréssel, a szén mint fosszilis energiahordozó végleges elhagyásával, illetve a műanyaggyártás és -fogyasztás fokozatos visszaszorításával.

Nem véletlen, hogy a más pártoktól a Zöldekre leadott szavazatok nagy része a szociáldemokratáktól származott, akiknek az utóbbi években csökkent a szavazótábora. Ugyanakkor a liberálisabb véleményen álló választóknak van egy olyan csoportjuk is, amely korábban Merkelre szavazott, azonban most már a Zöldeket támogatja. Ez annak a vezetői generációváltásnak is köszönhető, amely Annalena Baerbock és Robert Habeck társelnökké választásával következett be. A párton belül két szellemiség uralkodott: az inkább baloldali fundi, illetve inkább az intézményekkel és a kormánnyal szimpatizáló realo. Mindkét szárny Európa-párti: a Zöldek legnagyobb szószólói a brexittel szemben foglaltak állást, különösen Franziska Brantner, aki egyenesen egy újabb népszavazás kiírását kezdeményezte. Ezekhez az állásfoglalásokhoz precízen kidolgozott antipopulista stratégia kapcsolódik: Lorenzo Monfregola a Rivista Studióban megjelent cikkben azt írja, hogy a Zöldek célja a liberális demokrácia ökologista átalakítása, kiindulópontjuk pedig: „nem hisszük, hogy a populizmusra populizmussal kell válaszolni”.[40]

A szavazatszámok emelkedésében nem csupán a politikai tényezők, hanem a metapolitikai és értelmiségi tényezők, illetve a Heinrich Böll Alapítvány támogatása és tevékenysége is fontos szerepet játszott. Ez a think tank 1997-ben jött létre abból a célból, hogy kidolgozza a Zöldek eszméit és terveit. Ellen Ueberschär, az alapítvány egyik vezetője azt nyilatkozta Monfregolának, hogy a környezetvédelem témája „kikerülhetetlen a 21. században”, mivel „ezek olyan alapvető kérdések, melyekre nem lehet választ adni a múlt politikai módszereivel”. Majd a globalizmust és a nemzeti identitást szembeállító víziójáról beszél: „a globális világ kihívása a következő: különböző területekről származó társadalom vagyunk, eltérő az identitásunk, a vallásunk, a nemzetiségünk, a szexuális irányultságunk: mi az, ami mindenkinek fontos, mi köt össze bennünket érzelmi szinten is, mi tart össze minket?”.

Ausztriában Sebastian Kurz konzervatív néppártja az új kormányban koalícióra lépett a zöldekkel. Az új megegyezés bemutatásakor Kurz kijelentette, hogy „úttörő szerepünk lesz Európában a globális változások, a környezetvédelem és az átláthatóság terén”.

Ausztriában a jobboldalon nagy figyelmet szentelt a környezet témájának a 2008-ban (autóbalesetben) elhunyt Jörg Haider, a Szövetség Ausztria Jövőjéért (BZÖ) alapítója, az Osztrák Szabadságpárt (FPÖ) korábbi elnöke is.

A 2018-as bajorországi választások eredménye igen kedvező volt a Zöldek számára, többek között a politikai diskurzus fő témáit érintő, jól körülhatárolt programjuknak köszönhetően, ami az Il Sole 24 Ore napilap „Verdi: Immigrati, Europa, lavoro e ambiente: Ecco il programma vincente” (Zöldek: bevándorlók, Európa, munka és környezet: Íme, a győztes program) című cikkében is olvasható.[41] A program középpontjában a klímaváltozást akadályozó intézkedések, illetve a megújuló energia – például a napenergia – fontossága és a környezetbarát ipar támogatása áll. Ugyanakkor a jogoknak is legalább ugyanannyi figyelmet szentel: „Azonos lehetőségek nők és férfiak, illetve a bevándorlók számára. A Zöldek pártja ezenkívül kéri a mozgáskorlátozottak és az idősek köré emelt falak lebontását. A Zöldek kiállnak a faji és vallási diszkriminációval, továbbá a homoszexuálisok hátrányos megkülönböztetésével szemben is.”

A bevándorlókra a munka témájával kapcsolatban is nagy figyelem irányul: ez olyan intézkedésekben nyilvánul meg, amelyek célja a bevándorlók németországi integrációja. A technológiai innováción túl kiemelendő még az Európa-párti látásmód, mely a nyitott határokat és az országok közötti korlátok lebontását támogatja. A német Zöldek politikai irányvonala a bevándorlás és a határok témájában a baloldali pártokéhoz hasonlít, így ezeken a területeken inkább egy ideológiai-progresszív elhelyezkedés figyelhető meg, és nem a jobboldal-baloldal rendszerén való túllépés.

A ’68-as eszmék hatása nem korlátozódik a német Zöldek tevékenységére, hanem ideológiai iránymutatásként szolgál a mai környezettudatos szemlélet jelentős részének, ahogy az ANSA hírügynökség egy cikkében is olvasható, amelynek a címe: „Il movimento giovanile sull’ambiente, c’è aria di un nuovo ’68” (A fiatalok környezetvédelmi mozgalma: egy új ’68 van a levegőben):[42]

„Ha a történelmi hátterét akarjuk keresni, akkor ez ’68 továbbgyűrűzése, valamint Alexander Langer fősodorral szembemenő gondolataié, aki 1991-ben, amikor a téma egyáltalán nem volt aktuális, az irányváltásról (Cambiare strada – The Time is now), a fenntartható fejlődésről, a növekedés és a kizsákmányolás lassításáról, a környezetszennyezés, a termelés, a fogyasztás csökkentéséről, a bioszférára gyakorolt nyomás, mindenféle erőszak enyhítéséről írt, melyekért a következő nemzedékeknek egyébként súlyos árat kellene majd fizetniük.”

Így válik a környezetváltozás elleni harc a fiatalok lázadásának fő mozgatórugójává, és bár Greta Thunberg személyesíti meg az ifjúság harcát, több millióra tehető azon fiatalok száma, akik világszerte bekapcsolódtak a Fridays For Future programjába. Ezen tüntetések uralkodó ideológiai jellegét vizsgálva (még ha hivatalosan politikamentesek is) teljesen egyértelmű, hogy a ’68-as gondolatokhoz köthetők. Ugyanakkor a tüntetők azt is kijelentették – ahogy a La Repubblica írja a 2019. szeptember 27-ei, környezetért tartott felvonulást követő napokban, egy „I ragazzi di Greta: sogniamo il ’68 dell’ambiente” (Greta fiatal követői: egy környezeti ’68-ról álmodunk) című cikkben –, hogy: „tanulmányozzuk a múlt mozgalmait, igyekszünk megérteni, hogy miben hibáztak. Mi megvalósítjuk az ökológiai forradalmat”.[43]

Greta Thunberg követői folyamatosan forradalmi képekkel élnek, de nem olyan konzervatív értelmezésben, amely az elfelejtett értékeket és szokásokat kívánja újra középpontba állítani, hanem inkább jakobinus értelemben. Ezen olyan forradalmat értünk, amely mögött egyértelműen a felforgatás szándéka áll, ami nem csupán a társadalom negatív aspektusaira terjed ki, hanem a társadalmi rend alapjaira is.

Giorgio Nebbia sem köntörfalaz az Il Manifesto napilapban megjelent „La contestazione verde in realtà è rossa” (A zöld lázadás valójában vörös) című írásában,[44] amelyben annak a megértéséhez kínál támpontot nyújtani, hogy a hatvanas évekhez képest a környezettudatosság miben fejlődött, mitől lett hatékonyabb, és miként képes mindenre kihatni. Kétségtelenül hiba lenne baloldalról és környezettudatosságról beszélni a politikus és környezetvédő Alexander Langer (1946–1995) megemlítése nélkül, akit a Lotta Continua mozgalomban vállalt aktív közreműködése után (a szervezet újságjának volt a főszerkesztője) az olasz Zöldek alapítói között találunk, és aki európai szinten is kiemelkedő egyénisége lett a zöld mozgalomnak. Tevékenysége főként az emberi jogok és a környezet védelmére terjedt ki, elítélve az etnonacionalizmus minden formáját. A nyolcvanas években Langer szorgalmazta a haladó gondolkodású Olasz Zöld Szövetség létrejöttét, egyesítve a Zöld Szivárvány és a Zöld Lista szervezeteket. Érdemes felidézni egy 1985-ös, az Il Manifestóban megjelent írását: „Perché tanto scandalo a sinistra? È vero, il verde non passa per la cruna dell’ago rosso” (Miért háborodik fel a baloldal? A zöldek valóban nem jutnak át a vörös tű fokán).[45] Az írás apropóját az adja, hogy Langer 1984 decemberének elején a Zöld Lista országos gyűlésének firenzei bemutatásakor kijelentette, hogy a környezetvédők „se nem jobb-, se nem baloldaliak”. Átgondolt megállapítás, mégis számos vitát idézett elő. Langer tehát a baloldali környezettudatosság olyan mintaképe volt, aki nyitott a javaslatokra, nézetei pedig nem túl keményvonalasak, mégis radikálisak voltak. 1995-ben tragikus hirtelenséggel hunyt el.