Sarah Morgan

Rendhagyó karácsony

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sarah Morgan, 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2024
A mű eredeti címe: Snowed In for Christmas (Harlequin Books)

Magyarra fordította: Szabó Júlia
Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2024

Átdolgozott kiadás

- Borítókép: Shutterstock

ISBN 978-963-540-922-8

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

Lucy

Lucy Clarke átpréselte magát a forgóajtón, és a recepcióhoz rohant. A kabátját és a sálját már futás közben lehámozta magáról. Éppen élete legfontosabb értekezletéről fog elkésni!

– Csakhogy megjöttél! Már hívtalak. Add csak ide nekem azt! – állt fel Rhea, a recepcióslány, hogy elvegye a kabátját. – De jól nézel ki! Embert nem láttam még rajtad kívül, akin jól állt volna a karácsonyi pulcsi. Hol lehet ilyet kapni?

– Nem vettem. A nagymamám kötötte. Szegény panaszkodott is, hogy ezzel a csillogó fonallal milyen nehéz volt dolgozni. Elég fura érzés, hogy pont ma van rajtam, de Arnie ragaszkodott hozzá, hogy ünnepélyesen öltözzünk fel. Úgyhogy itt vagyok, és hozom nektek a karácsonyi hangulatot! Elkezdték már? – nézett körül reménykedve, hátha a többiek még ott ülnek az asztaluknál, de az iroda már üres volt.

– Igen. A tárgyalóban vannak.

Lucy gyorsan levette a sportcipőjét, hogy fél lábon ugrándozva magára rángassa hasítottbőr csizmáját.

– Átfagytak az ujjaim. Otthon hagytam a kesztyűmet. – Rhea felé csúsztatta a pulton a táskáját, aki azon nyomban el is dugta egy alsó polcra.

– Mi történt? Nem jár a metró?

– Meghibásodott a jelzőrendszer. Kénytelen voltam gyalog jönni.

– Gyalog? Nem tudtál taxit fogni?

– Hát nem. Mindenkinek, aki eredetileg metrózott volna, ugyanez a megoldás jutott eszébe. Egyszerűen képtelenség volt taxit találni… Milyen bent a hangulat?

– Gondolhatod, mennyire meghitt, tekintve, hogy mindenki arra vár, hogy lapátra tegyék. Még a karácsonyi pulóvereken se tud senki röhögni, pedig van néhány tényleg borzasztó darab. Ellise a könyvelésről egy olyan pulcsiban jött, amin egy komplett nemezeltgyapjú karácsonyfa éktelenkedik. Ráadásul viszket is tőle. Kapott tőlem allergia elleni gyógyszert.

– Nem fognak minket lapátra tenni.

– Ezt nem tudhatod – ingatta a fejét Rhea. – Múlt hónapban két nagy ügyfelet is elvesztettünk. Nem a mi hibánk, tudom… de ettől még ugyanott tartunk.

– Szóval találnunk kell helyettük két másik nagy ügyfelet.

– Csodálom az optimizmusodat, de nem akarom hitegetni magam, hogy aztán meg nagyot csalódjak. Nézd, Lucy, én szeretek itt dolgozni. Tudod, minden vállalatnál az a duma, hogy mi egy nagy család vagyunk. De ez a cég tényleg olyan, mintha egy család lenne. Nem mintha neked bármilyen értelemben aggódnod kellene. Zseniális vagy abban, amit csinálsz, és könnyedén találsz majd magadnak másik munkahelyet.

Lucy azonban nem akart máshová menni. Itt akart dolgozni.

Ha a munkahelyére gondolt, akkor a jó hangulat jutott eszébe először. A közös nevetések. Meg a késő esti közös pizzázások, amikor a másnapi ügyfél-prezentációra készültek. Aztán a pénteki pezsgőzések, ha elnyerték a megbízást. A közösség és a baráti kapcsolatok. Meg hogy a kollégái milyen odaadóan támogatták az elmúlt két évben, amikor kétségtelenül nagyon rossz passzban volt. Aztán ott van Arnie, akinek végül is mindent köszönhet, mert nemcsak visszakapta tőle az előző munkahelyén elveszített önbizalmát, hanem a bajban is mellette állt. Aki hat éve volt a főnöke, és akitől minden egyes nap tanul valami újat. És Lucy úgy sejtette, ez a jövőben sem lesz másképp, mert egy ilyen kis cégnél, függetlenül attól, ki milyen régen dolgozik itt, Arnie mindenkit arra bátorított, hogy egy kicsit mindent kipróbáljon, és mindenhez is értsen. Tisztában volt vele, hogy ha elmenne egy piacvezető ügynökséghez dolgozni, kénytelen lenne azzal szembesülni, hogy ott nagyon másképp mennek a dolgok.

– Hogy nézek ki?

Rhea még megigazított egy rakoncátlan hajtincset, ami Lucy szemébe lógott.

– Valamennyiünk közül te tűnsz a legnyugodtabbnak. A legtöbben pánikba estek. Maya most vette meg az első lakását, Tedéknél bármikor jöhet a baba…

– Kérlek, ne folytasd! Az én nyugalmam is könnyen eltűnik ám, ha tovább ijesztgetsz! – Lucy mindkét tenyerét égő arcához szorította. – Az utolsó másfél kilométeren már futottam. Nagyon durván piros az arcom? De mondd meg őszintén!

– Hát, eléggé.

– Van olyan piros, mint a Mikulás ruhája?

– Ne ezzel foglalkozz, inkább menj be végre! – Rhea betaszigálta Lucyt a tárgyalóterembe.

Ahogy a lány belépett a tárgyalóba, harminc fej fordult feléje.

Először Arnie-t látta meg, aki az asztalfőn álldogált, ugyanabban a piros pulóverben, amit mindig viselt, ha ünnepi hangulatba akart kerülni. A többiek az asztal körül helyezkedtek el.

Arnie több mint harminc évvel ezelőtt alapította a reklámügynökségét. Két éve képes volt otthagyni a családi karácsonyi ünneplést, hogy Lucyval legyen a kórházban, amikor a nagymamája meghalt.

– Elnézést a késésért!

– Semmi baj. Csak most kezdtük – mosolygott barátságosan Arnie, de a lány látta a sötét karikákat a szeme alatt.

Mindenkinek a helyzete nehéz volt most a cégnél, ám az övé különösen. A tervezett árbevételt nem tudták hozni, és ez nehéz döntések elé állította Arnie-t. A nehéz döntések pedig álmatlan éjszakákat szülnek.

Lucy szinte látta a lelki szemei előtt, ahogy éjfélig görnyed az íróasztalánál, és úgy bámulja a számokat, mintha meg tudná változtatni őket pusztán az akarata erejével. Nem csoda, hogy ki volt merülve.

Lucy leült egy üres székre, és elhatározta, hogy megpróbál megszabadulni a lelkét gúzsba kötő szorongástól.

– Tehát a karácsonyi kampányról beszélünk – folytatta a mondókáját Arnie. – Ünnepi csillogás, karácsonyfa, hóesés. Ezekben gondolkodjatok. Fotók kellenek begyújtott kandallókról, meleg karácsonyi takarókról, gyertyákról, forró csokoládéról karácsonyi bögrében, mályvacukorhegyekkel a tetején. És varázslatos karácsonyi díszkivilágítás… Meg ihletett karácsonyi hangulat, tudjátok… Olyan képeket akarok, hogy még azok, akik azt hiszik, hogy utálják a karácsonyt, azok is újra beleszeressenek. A legfontosabb, hogy azt érezzék, valami fontos fog hiányozni a karácsonyukból, ha nem vesznek maguknak, minden barátjuknak és családtagjuknak egy… – Arnie üres tekintettel nézett maga elé. – Mi is a neve ennek a vacaknak?

Lucy az asztalon álló dobozra pillantott.

– Egy e-tyűt, Arnie!

– E-tyűt. Igen – túrt bele a hajába a főnöke, ami aztán sündisznótüskeként meredezett az ég felé.

Lucy meg is állapította magában, hogy Arnie-nak van egy csomó jópofa szokása, de neki ez az egyik kedvence.

– Lenne néhány keresetlen szavam ahhoz, akinek ez az elnevezés, hogy e-tyű, kipattant a fejéből, de most ne ezzel foglalkozzunk. Elég kevés az időnk egy igazi nagy durranás előkészítéséhez. Mindezek ellenére el kell érnünk, hogy ez a kütyü az idei karácsony kötelező ajándéktárgya legyen. És ehhez a közösségi médiát fogjuk használni, mert így tudjuk az üzenetet azonnal és hatásos módon eljuttatni a fogyasztókhoz. Kipróbálta már valaki ezt az e-tyűt? Lucy, figyelj csak! Te jöttél be legutoljára, és mivel nyilván megint otthon hagytad a kesztyűdet, gondolom, jó fagyos lehet a kezed. Mit szólnál hozzá, ha kipróbálnád az e-tyűt? Tudod, a csapatért, és még az is lehet, hogy neked is jó lesz.

Lucy kötelességtudóan becsúsztatta a kezét az e-tyűbe, majd bekapcsolta.

Harminc tekintet meredt rá várakozóan.

– Na? Mi a helyzet? – tárta szét Arnie a kezét. – Melegszik már? Egyáltalán érzel valamit?

Lucy enyhén lehangoltnak és betegnek érezte magát, de ezek közül egyiknek sem volt köze az e-tyűhöz.

– Azt hiszem, kell némi idő, amíg bemelegszik, Arnie.

– Ez valójában egy kesztyű, nem? – értetlenkedett Ted.

– Meglehet – támaszkodott az asztalra Arnie. – De a futócipő is csak egy futócipő, amíg meg nem győzzük a fogyasztókat, hogy ha ezt a bizonyos futócipőt viselik, akkor megváltozik az életük. A piacon sokkal több az egyedi reklámkampány, mint az egyedi termék.

Ez a megjegyzés annyira jellemző volt a hajthatatlanul optimista Arnie-ra!

Lucy meghatódva nyugtázta, hogy a főnöke számára – még ha csak ilyen kis megbízóról van is szó – mindig az ügyfél az első. Pedig nyilvánvalóan sokkal súlyosabb dolgok nyomasztották ennél a reklámkampánynál.

– Melegszik – szólalt meg. – Jaj, nagyon jó érzés a kivörösödött ujjaimnak!

Arnie kivett egy terméket a dobozból.

– Tökéletes karácsonyi ajándék lehet belőle. Már látom is magam előtt: Az e-tyű melegen tartja a kezét a fagyos téli éjszakákon! Szerinted kis méretben is kapható? Gyerekek is használhatják? Nem veszélyes? Tudod, a gyerekek biztonsága a legfontosabb…

– Biztos használhatják gyerekek is – válaszolta Lucy, aki örömmel nyugtázta, hogy átfagyott ujjait kellemes melegség járja át. – Lehet, hogy ilyen meleg még soha az életben nem volt a kezem… Imádom!

– Olyan képekre lesz szükségünk, amik a gyerekeket, pontosabban a gyerekek szüleit szólítják meg. Várjunk csak! Miért mennek ki a hidegben a szülők meg a gyerekek karácsonykor? Korcsolyázni meg szánkózni. Nem is szánkó, hanem rénszarvas húzta szán, nem igaz? Az ügyfél még mondta is, hogy lehetne benne rénszarvas… – Arnie tanácstalanul körülnézett, mintha a csapatától várná az ihletet. – Mit lehetne még? Fogalmam sincs… Meg egyáltalán milyen rénszarvasok? Hacsak nem azok, amik Alison pulóverén vannak… Jó, rendben. Induljunk ki abból, hogy ott egy rénszarvas. Mit csinálsz vele? Felpattansz a hátára és meglovaglod… Igen! Rénszarvaslovaglás… Ez tetszik!

Arnie többek között azért is számított legendának reklámügynökségi körökben, mert a fantáziája nem ismert határokat. És ez a kreativitás néha tényleg látványos számokat produkált a megbízók bankszámláján, de azért messze nem mindig.

A teremben többen lopva egymásra pillantottak, és kínosan fészkelődtek a helyükön. Jó néhány tekintet Lucyt kereste.

A lány egyenesen Arnie szemébe nézett.

– Szerintem a rénszarvas zseniális ötlet, Arnie! Képzeld csak el, milyen jó képeket tudunk majd csinálni! Egy kisgyermek gyönyörű karácsonyi ajándékokat bontogat. Tekintetében felhőtlen öröm, az arcán meglepetés, a háttérben pedig a havas táj és egy rénszarvas – révedt a tekintete a távolba. – Varázslatos kép. És olyasmi, ami végül is bárkivel megtörténhet.

– Arra célzol, hogy nem kéne lovagolni a rénszarvas hátán, ugye?

– Igen, Arnie. Szerintem nem kéne – vágta rá Lucy habozás nélkül.

– De miért nem? A Mikulás csinálhat ilyet?

– A Mikulás az a Mikulás. Arról nem is beszélve, hogy ő is leginkább a szánon ül, és nem a rénszarvas hátán.

Ez most komoly, hogy ilyenekről beszélgetünk?

A pillanatnyi feszültséget Arnie nevetése oldotta fel.

– Rendben, neked van igazad! – legyintett lemondóan. – De legyen kreatív, amit csinálsz! Minden szóba jöhet, amiről úgy gondolod, hogy fel lehet vele turbózni az ünnepi hangulatot. És nem mondom, hogy nyűgözz le, mert te mindig le szoktál nyűgözni, Lucy.

– Azt akarod mondani, hogy vigyem én ezt a kampányt? – pillantott körbe a szobában lévő huszonkilenc kollégája arcán a lány. – Talán valaki más jobb választás lenne.

– Nem. Én azt akarom, hogy te csináld. Az utolsó utáni pillanatban kell az influenszereket mozgósítanunk, és erre rajtad kívül senki sem képes! – A főnök a mellkasát dörgölte, mintha éppen feljött volna a gyomorsava.

– Jól érzed magad, Arnie? – kérdezte aggódva a lány.

– Nem. Ég a gyomrom. Tegnap este Martin Cooperrel, a Fitzwilliam Cooper reklámügynökség igazgatójával vacsoráztam. Valószínűleg az feküdte meg a gyomromat, amikor végig kellett hallgatnom, olyan sok a munkájuk, hogy alig bírják. Persze az is lehet, hogy a báránysült miatt van. Nagyon fűszeres volt, én meg semmit sem bírok, ami fűszeres. És ha ez nem lenne elég… – Elkomorult az arca. – Azt képzeld el, Lucy, volt pofája elkérni tőlem a kapcsolataid elérhetőségét! Mondtam neki, hogy ha oda is adnám neki, akkor sem menne sokra vele, mert a te személyes varázsod az, amivel rá tudod venni ezeket az elfoglalt embereket, hogy olyan dolgokat is megtegyenek, amelyekhez amúgy semmi kedvük. Szóval te vagy a kulcs, és nem az elérhetőségek…

Lucynak erre rögtön beugrott, hogy a múlt hónapban a Fitzwilliam Cooper személyzeti osztályától két különböző állásajánlatot is kapott, de végül úgy döntött, bölcsebb, ha inkább témát vált.

– Félek, Londonban nem lesz olyan egyszerű rénszarvast találni.

– Finnországban meg Norvégiában vannak rénszarvasok, de nekünk most se pénzünk, se időnk arra, hogy odamenjünk – kezdett el hangosan gondolkodni Arnie. – Várjunk csak! – emelte fel a kezét. – Skócia! Nemrég olvastam, hogy Skóciában is vannak rénszarvasok. Megkérem Rheát, hogy keresse meg ezt a cikket, és küldje el neked. Skócia! Tökéletes! Imádom ezt csinálni! Ti is szeretitek ezt a munkát, ugye? – nézett körül a teremben.

Mindenki kényszeredetten mosolygott, mert hiába szerették a munkájukat, amikor azon kellett éppen szoronganiuk, meddig lesz még meg a munkahelyük.

Lucy közben igyekezett gyakorlati oldalról megragadni a problémát: eltöprengett, hogyan tudna most egy skóciai utazást belepasszírozni az idejébe.

– Arnie, már csak két hét van karácsonyig…

– És mit szoktam én erre mindig mondani? – formált kagylót a kezéből a főnöke, hogy a csapat kórusban a fülébe kiabálja a választ:

– Mindenkinek arra van ideje, amire akarja!

– Pontosan! – bólogatott sugárzó arccal a férfi. – Meg fogod oldani, Lucy! Tudom, hogy képes vagy rá, mert eddig bármilyen problémánk akadt, te voltál az, aki pikk-pakk megoldotta. Arról nem is beszélve, hogy minden karácsonnyal kapcsolatos dolognak te vagy a legnagyobb szakértője.

Aztán egy színpadias kézmozdulat kíséretében így szólt:

– Hölgyem, engedje meg, hogy felkérjem a kampány vezetésére! Kérem, állítsa össze a csapatát!

Lucy alig észrevehetően elmosolyodott. Magával ragadta a főnöke lelkesedése, és jólestek neki a szép szavak. Ha akart volna, sem tudott volna erre a lehetőségre nemet mondani. Mint ahogy nem akart vitatkozni azzal sem, amit Arnie róla és a karácsonyról mondott. Arnie és a csapat volt az, akikre támaszkodhatott az ünnepek alatt, amikor a gyász okozta lelki sebei még nem gyógyultak be.

De ahogy telt-múlt az idő, rá kellett jönnie, hogy bármilyen nehéz is neki az évnek ez az időszaka, túl kell élnie, és tovább kell lépnie. Még akkor is, ha voltak olyan napjai, amikor úgy érezte, mintha tapodtad sem haladna előre.

Most azonban a reklámügynökség az első, figyelmeztette magát. És ez azt jelenti, hogy el kell mennie Skóciába, hacsak nem talál egy rénszarvast valahol a közelben. De hol lehet Londonban rénszarvas? Az állatkertben? Vagy lehet, hogy rá tudná beszélni az ügyfelet valamilyen másik állatra, amit könnyebb beszerezni? Például egy lámára vagy alpakára. Esetleg egy nagy testű birka is szóba jöhet… Egy hirtelen megcsörrenő telefon azonban kizökkentette az ötletelésből. Papírok repkedtek a levegőben, ahogy Ted teljes pánikban felugrott a székéről.

– Igen! Istenem, megindult! – mondta sápadt arccal a telefonjára meredve. – Mármint a szülés. Jön a kisbabám! Akarom mondani, a kisbabánk… Be kell mennem a kórházba. Most azonnal! – jelentette be, de közben a mobilja kiesett a kezéből, egyenesen a tárgyalóasztal alá.

– Jaj, Ted! – szisszent fel fájdalmasan Lucy a hangos koppanásra, ahogy a földről feltápászkodó Ted beverte a fejét az asztalba.

– Minden rendben! Jól vagyok – dörzsölte meg a férfi a púpot a fején, és közben mókás arcot vágott. – Apa leszek!

Maya elvigyorodott.

– Értjük, Ted! Ügyes voltál, bravó!

– Oda kell mennem Sophie-hoz, mert… – Ted nem tudta befejezni a mondatot, mert megint elejtette a mobilját.

A biztonság kedvéért ezúttal Alison mászott be az asztal alá, hogy visszaadja neki.

– Nagy levegő, Ted! Beszíííííív, kifúúúúúj…

– Igen. Emlékszem! Rengeteget gyakoroltuk: beszív, kifúj… Úgy értem, gyakoroltuk Sophie miatt, de végül is, valószínűleg nekem sem árt – tolta vissza lecsúszott szemüvegét az orrára Ted. – Arnie! Nekem most mennem kell – pislogott bocsánatkérően.

– Menj csak! – intett a főnöke. – És értesíts minket a fejleményekről!

– Tudom, mennyire fontos ez az értekezlet, és hidd el, nagyon sajnálom…

– Indulj már! – szólt közbe Arnie. – A család a legfontosabb. Neked most Sophie mellett a helyed.

Ted sietve elhagyta a tárgyalót, majd egy pillanattal később visszajött a kabátjáért, amelyet a teremben hagyott, aztán kicsit később a laptoptáskájáért, amit úgyszintén.

– Lenne még valami… – fordult vissza újfent az ajtóból. – Mára ígérték, hogy kiszállítják a vonatot… Megkérhetem valamelyikőtöket, hogy vegye át?

Maya tökéletesen formált szemöldöke a homloka közepére szaladt.

– Milyen vonatot, Ted?

– A játék vonatot. Karácsonyi ajándék lesz a kisfiamnak.

Arnie megkerülte az asztalt, majd Tedhez lépett, és barátságosan a vállára tette a kezét.

– A játék vonat nagyon jó ötlet. Ígérem, átvesszük a futártól. Most pedig menj, és szólj Rheának, hogy hívjon neked taxit. A lehető leggyorsabban el kell jutnod a kórházba.

– Igen. Köszönöm! – szabadkozott Ted, majd kifelé menet még nekiment az ajtófélfának.

– Remélem, a kórházban kap valami nyugtatót – szólalt meg aggódó hangon Maya. – És tényleg gyorsabb lesz a taxi, mintha metróra szállna?

– Gyorsabb lesz, mert a taxi háztól házig viszi. Ha metróval menne, félő, hogy elkeveredne, másik vonalra szállna, vagy elhagyná a cuccait.

– Játék vonat? – vigyorgott Ryan. – Ted nem tudja, hogy egy kisbaba még nem játszhat játék vonattal?

– Gyanítom, hogy Ted ezt a játék vonatot inkább magának vásárolta – mondta Arnie. – Most pedig térjünk vissza az üzlethez. Hol is tartottunk? Ja, az e-tyűnél, igen. Akkor vállalod a munkát, ugye, Lucy?

– Vállalom, Arnie – biccentett a lány, és gyorsan végigpörgette a fejében a tennivalókat.

Két hét múlva karácsony… És ez idő alatt neki ki kell találnia, hogyan teheti a lehető legvonzóbbá a fogyasztók számára a terméket. Össze kell raknia és le kell bonyolítania egy karácsonyi reklámkampányt. Szereznie kell valahonnan egy rénszarvast. A kapcsolatai közül pedig mozgósítania kell jó néhány népszerű és számos követővel rendelkező influenszert, akik majd reklámozzák a terméket. Csupán ennyi lenne a dolga… Meg annyi, hogy ne kezdjen el itt és most hangosan nevetni magán, amiért erre igent mondott.

Aztán Arnie megköszörülte a torkát, és olyan arcot vágott, amiből Lucy rögtön tudta, hogy az értekezletnek ahhoz a pontjához érkeztek, amitől mindenki rettegett.

– Most pedig beszéljünk a nehéz dolgokról. Mindannyian tudjátok, hogy a múlt hónapban két nagy ügyfelet is elvesztettünk. Hozzáteszem, nem a mi hibánkból. Az egyikük az életben maradásért küzd, és mindent, amit csak tud, leépít, a másik pedig úgy próbál költséget csökkenteni, hogy átszerződött egy olyan ügynökséghez, amely olcsóbban dolgozik, mint mi. Próbáltam elmagyarázni neki, hogy olcsó húsnak híg a leve, de nem hallgatott rám. Ennek a két ügyfélnek az elvesztése jelentős csapás ránk nézve. Ezt szerettem volna nektek egyenesen, köntörfalazás nélkül elmondani.

– Arnie, térj a lényegre! Hogy döntöttél, kinek kell mennie? – szólalt meg egy hang a terem sarkából. Maya volt az, aki mindig bevállalta, hogy kimondja vagy megkérdezi, amit a többiek nem mertek.

– Senkinek sem kell elmennie – sóhajtotta Arnie. – És nem csak azért, mert ha éppen nem mentek az agyamra, akkor egész szórakoztató társaság vagytok.

– Köszönjük, Arnie – mosolygott mindenki.

– Hanem azért sem – folytatta a férfi –, mert ahhoz, hogy új ügyfeleket tudjunk szerezni, jó emberek kellenek. És ahhoz, hogy az ügyfeleknek megfelelő szolgáltatást tudjunk nyújtani, megint csak jó emberek kellenek. A másik oldalról viszont ezeknek a jó embereknek fizetést is kellene adnom. Úgyhogy hacsak nem tolunk be valahogy egy komolyabb munkát, akkor bajban leszünk – mondta az asztalra támaszkodva. Némi hallgatás után ismét megszólalt: – Soha nem hazudtam nektek, és most sem szeretnék. Harminc évvel ezelőtt alapítottam a céget. Ez idő alatt még sosem voltunk olyan nehéz helyzetben, mint amilyenben most vagyunk. Mindazonáltal még nincs minden veszve. Kilátásban van néhány új üzlet. Ezeken személyesen én dolgozom. Ezen túl van egy ötletem, amit szerintem érdemes lenne bedobnunk a piacra. Nem tudom, bejön-e, de egy próbát mindenképp megér. Ha ugyanis bejönne, rögtön megoldódna egy csomó problémánk.

De mi van, ha mégsem jön be? – töprengett Lucy, és Tedre meg a születendő kisfiára gondolt.

Aztán eszébe jutott Maya, hogy mennyire félt felvenni a jelzáloghitelt az új lakására. És végül, de nem utolsósorban ott volt ő maga. Nemcsak arról van szó, hogy szereti a munkáját, hanem szüksége van valami értelmes elfoglaltságra. A nagymamája halála utáni néhány napban olyan állapotba került, hogy ha nincs a munkahelye, ahová reggel be kell menni, valószínűleg ki sem kelt volna az ágyból. A munkája volt a legfontosabb dolog az életében, mert ez jelentette számára a biztonságot, mind anyagi, mind érzelmi téren.

A szorító érzés a mellkasában jelezte, hogy ha ez veszélybe kerülne, azt már nem tudná elviselni. Az utóbbi időben akadt súlyos vesztesége épp elég.

Ahogy lenézett a huszadik emeleten lévő iroda tárgyalótermének ablakából, nagy levegőt vett, hogy megnyugodjon. Alatta a Szent Pál-székesegyház kupolája, a Tower Bridge és a Temze. A forgalmas utcákon kanyargó piros emeletes buszok, mobiljukat bámuló, mindig valahová siető emberek.

Összerándult a gyomra, ha arra gondolt, hogy itt kell hagynia Londont. Márpedig ha itt megszűnik a munkahelye, akkor lehet, hogy máshol kell majd élnie.

De ő nem akart elköltözni. Londoni lány volt, a nagymamája itt nevelte fel. És a nagyanyja nemcsak szerette, hanem ismerte is a várost; szívesen mesélt az unokájának a történelméről és a látnivalóiról.

Nézd csak, Lucy! Ez itt a Pudding Lane. Ebben a kis utcácskában tört ki 1666-ban a nagy londoni tűzvész.

Gyakran mentek a Towerbe, Lucy kedvenc helyére. Sokat sétáltak vagy piknikeztek a londoni parkokban. Vadkacsát etettek, és csónakáztak a Serpentine tavon. Karácsonykor mindig elmentek a Királyi Operaházba, hogy megnézzék A diótörő balettelőadást. Minden híres vagy kevésbé híres nevezetesség és utca a nagyanyját és a közös emlékeiket juttatta az eszébe.

Szerette Londont. Úgy érezte, ide tartozik, és bajában a város ugyanúgy vigaszt nyújt számára, mint a nagyszülői szeretet, amikor az édesapja és az édesanyja meghaltak.

Az éve vége az ünnepek miatt különösen nehéz időszak volt Lucynak. Karácsonykor képtelen volt nem gondolni a nagymamájára. Annyira szeretett volna csak még egy napot együtt lenni vele, hogy sétáljanak egyet a kivilágított városban, hogy együtt nézzék a karácsonyi kirakatokat, s aztán forró csokoládét kortyoljanak egy kávéházban! És beszélgessenek. Hogy elmondhassa neki az apró-cseprő kis ügyeit, vagy akár a legtitkosabb gondolait. Mert a nagyit mindenbe beavathatta, nem kellett attól tartania, hogy fárasztja vagy idegesíti a mondandója.

Ha vele volt, azt érezte, hogy valaki feltétel nélkül szereti. Lucynak nagyon hiányzott ez a mindig elfogadó szeretet, de a sors elvette tőle, és emiatt kiszolgáltatottnak és magányosnak érezte magát.

Aztán ahogy a főnökére nézett, hirtelen bűntudata támadt.

Hogy lehetek ilyen önző, hogy a saját sebeimet nyalogatom, amikor itt van szegény Arnie, akinek harminc ember jövőjéért kell aggódnia?! Igen, nincs mese! Hozni kell egy nagy üzletet. Muszáj! – fogadkozott, és igyekezett Arnie beszédére összpontosítani.

– De ne feledkezzünk el a pozitívumokról se. A piacon az influenszermarketing szakértőinek számítunk. A változó világban a változó marketing úttörő vállalataként segítünk az ügyfeleinknek abban, hogy a közösségi médiafelületeken is el tudják érni a fogyasztóikat. Ezáltal közvetlen hatást gyakorolunk a vásárlói szokásokra…

Arnie beszéde közben Lucy szorgalmasan jegyzetelt az előtte lévő jegyzettömbre.

Egy percbe sem telt, hogy összeállítson egy tízfős listát azokról az influenszerekről, akiket az e-tyű kapcsán fel akart hívni. Olyan hírességeket, véleményformálókat készült megkeresni, akiket jól ismert. És közülük is elsősorban azokat, akiknek fel tud ajánlani valami olyat, amiért cserébe kérhet tőlük egy kis szívességet.

– Az ismertségünk a piacon egyre jobb. Ezzel kapcsolatban külön köszönetet szeretnék mondani Lucynak. – Arnie a tárgyalóasztalon heverő marketinges szaklapra mutatott, amelynek címlapján Lucy arcképe virított. – Jól sikerült a fotó, remek az interjú, és nagyszerű reklám a cégnek. Ha valamelyikőtök még nem olvasta volna, akkor kérem, tegye meg. Lucy, büszkék vagyunk rád, mint ahogy büszkék lehetünk ebben a csapatban mindenkire külön-külön is… Jó az irány, csak vetessük észre magunkat! Hajrá! Így tovább!

– Hajrá, Lucy! – hangzott fel a kórus, néhányan még tapsoltak is.

Lucy büszkén mosolyogott, és gyors pillantást vetett az asztalon lévő marketingmagazin címlapjára.

A fényképen valóban ő szerepelt, mégis alig ismerte fel magát. A fotózás előtt egy órán keresztül csinálták a haját és a sminkjét. A végeredmény pedig valahogy más lett, mint amilyennek ő látta magát. A képen egy magabiztos Lucy mosolygott, akinek teljesen rendben van az élete. Egy olyan Lucy, aki reggelente nem kapkod levegő után a fürdőszobatükör előtt állva, és nem retteg attól, mi lesz vele, ha egyszer nyilvános helyen tör rá a pánikroham. Ennek a Lucynak nem kell attól tartania, hogy az érzelmei időzített bombaként ketyegnek, és bármikor, minden különösebb figyelmeztetés nélkül robbanhatnak.

Az igazi Lucyt azonban a nagymamája halála óta szorongásos panaszok gyötörték. A legközelebbi hozzátartozója elvesztése óta úgy élte az életét, mint egy légtornász, aki alól mutatvány közben elvitték a biztonsági hálót. Arról nem is beszélve, hogy mindjárt itt a karácsony. Az ünnep, amit mintha arra terveztek volna, hogy akinek nincs családja, az a lehető legrosszabbul érezze magát. Pedig Lucy régebben imádta a karácsonyt. Sőt a kedvenc ünnepe volt, egészen addig a két évvel ezelőtti szörnyű karácsonyig, amikor a szentestét és a karácsony első napját is a nagymamája kórházi ágya mellett virrasztva töltötte.

Az az ünnep nem a girlandokról, a karácsonyfáról meg a karácsonyi dalokról, hanem a műszerek csipogásáról és az orvosok gondterhelt tekintetéről szólt. Súlyos agyvérzés, hangzott el a diagnózis, ő meg kábultan és zavarodottan fogta a nagymamája összevissza szurkált, törékeny kis kezét.

Az idős hölgy december 31-éig küzdött, aztán elment. Lucynak úgy kellett kezdenie az új évet, hogy az az ember, akit a világon a legjobban szeretett, aki egyszerre volt az anyja és a nagyanyja, már nem volt mellette. Ő volt az egyetlen, aki ismerte és feltétel nélkül szerette Lucyt.

Tavaly valahogy rávette magát, hogy megünnepelje a karácsonyt, már ha azt ünneplésnek lehet nevezni, hogy vett magának egy fenyőfát, és feldíszítette. Megvettem a fát, és fel is díszítettem egyedül! Ha most látnád, büszke lennél rám, nagyi!

De egyedül ünnepelni kemény dolog. Valami, pontosabban valaki nagyon hiányzott ebből a karácsonyból. A varázslat tovatűnt, és ötlete sem volt, hogyan szerezhetné vissza. Inkább félt tőle, és ha lett volna választása, kitörölte volna a naptárból a december végét.

Páni félelem tört rá, a szíve összeszorult.

– Ez nagy kihívás mindannyiunk számára, de én hiszek a csodákban – mondta Arnie. – Hiszem, hogy meg tudjuk nyerni magunknak az illetőt, akire gondolok, és ha igen, megoldódik az összes problémánk. Igazi nagyhal… Na, kitaláljátok, kire gondolok? – nézett körbe várakozóan. – Gondoljatok a sportruházati márkákra és a fitnesziparra…

– Sportruházat, fitnesz! – sóhajtott fel Lucy, mert a téma finoman szólva sem volt a kedvence.

Ódzkodott a fitnesztermek világától, sportruhát meg nemigen hordott. Neki az volt az edzés, hogy egész nap Londonban pörög, ügyfelekkel, influenszerekkel találkozik, meg olyan új, menő helyeket fedez fel, ahonnan majd online bejelentkezéseket lehet csinálni.

Bárcsak Ted itt lenne most, jutott eszébe. A sport sokkal inkább az ő világa!

Gondolatban gyorsan végigvette, kik is a nagyhalak az adott iparágban, aztán kihúzta a képzeletbeli listáról azokat, akikről úgy tudta, hogy szerződés köti őket más ügynökségekhez.

A végére csak egy maradt.

– Csak nem a Miller Active-re gondolsz? Amelyiknek a vezérigazgatója Ross Miller?

– Ismered? – kérdezett vissza Arnie.

– Nem, illetve csak hírből. A Miller családé a Glen vajaskeksz is.

Ez a keksz volt a nagymamája kedvence karácsonyi sütije. Dobozos kísértés, csak így emlegette.

– Jaj, tudom! – szólt közbe Maya a tolla végét rágcsálva. – A Glen vajaskeksz van azokban a szép fémdobozokban! Minden évben más-más kép szokott lenni a dobozon. A tavalyin egy tó volt, a háttérben havas hegyekkel. Azért tudom, mert minden karácsonyra megveszem az anyukámnak. A keksz isteni, imádom. És már pusztán a doboz látványától is ünnepi hangulatba kerülök!

– Igen – bólintott Lucy, miközben eszébe jutott, hogy hiába van kevés helye otthon, egy csomó dolgot, ami a nagymamájára emlékeztette, képtelen volt kidobni. Így menekültek meg a Glen kekszesdobozok is, amelyeket tárolónak használt. Kettő tele volt régi fényképekkel, a harmadikban pedig azok a levelek voltak, amiket a nagymamája írt neki, amikor elsőéves főiskolásként félbe akarta hagyni a tanulmányait, mert annyira hiányzott neki az otthona.

– Valóban, a Glen is Miller-márka. De ez a Miller, akiről én beszélek, nem kekszben utazik.

– Tényleg! Ő a lázadó Ross! – jegyezte meg félhangosan Lucy, és mivel látta a kérdést Arnie szemében, folytatta: – Olvastam róla az újságban, azt hiszem, még tavaly. Az volt a cikk címe: A lázadó. Arról szólt, hogy Ross Miller az első olyan gyerek a Miller családban, aki nem hajlandó átvenni az előző generációtól a cég vezetését, hanem a saját lábára akar állni. A cikkben volt néhány célzás arra is, hogy neki és az apjának nem éppen konfliktusmentes a viszonya. Mondjuk, tekintettel arra, hogy a Miller Active milyen sikeres céggé nőtte ki magát ilyen rövid idő alatt, gondolom, mostanra elcsitultak közöttük a viták. Elég sok minden volt a cikkben a Miller családról. Szó volt benne a nagymamáról… hogy is hívják? Jane? Nem, inkább Jean. Aztán Douglasről, a Glen Sütőipari Vállalat elnökéről, ő Ross apja. A feleségéről, Glendáról, Ross anyjáról, aki mintha szintén vállalt volna valami szerepet a cégvezetésben, de azóta eltelt egy év… Lehet, hogy mostanra már nem így van, nem emlékszem… És az ő három gyerekükről is szó volt. Ross ugyebár az elsőszülött, és van két lány: Alice, aki orvos, és Clemmie, aki nem tudom, mivel foglalkozik…

Maya csak bámult.

– Lucy! Hogyan emlékezhetsz ennyi mindenre egy tavaly olvasott cikkből?

– Az agyam szivacsként szív magába minden haszontalan adatot.

Lucy nem szerette volna Mayának elmondani az igazat. Hogy a cikk azért ragadt meg a fejében, mert az olvasása közben arra gondolt, milyen jó is nekik, hogy ilyen szép családjuk van.

A cikkhez mellékelt képekre is jól emlékezett. A skót-felföldi családi birtok, az ősi fák, a szarvascsordák a birtok erdeiben, a gyönyörű kerttel körülvett hatalmas ház egy hideg vizű, mély tó partján. És voltak a családról is képek, ahogy a kandallóban lobogó tűz előtt összegyűlve mosolyognak, előttük egy antik tányéron a világhírű termékükkel, a Glen vajaskeksszel.

Hogy kik voltak a képen? Arra már nem emlékezett. Csak arra, hogy a képen mindenki mosolyog, mindenki boldog, talán még a kutyák is. Tökéletes család, tökéletes élet. Bármi történjék is velük, ott van nekik a gyönyörű családjuk és a gyönyörű otthonuk. És az igazsághoz az is hozzátartozott, hogy addig nézegette a képeket, amíg rá nem jött: semmi jó nem származik abból, ha olyan dologra vágyakozik, amit soha nem kaphat meg. Ezért egy rossz pillanatában kitépte az újságból a Miller családról szóló cikket, és kidobta a szemétbe. Most azt kívánta, bárcsak ne lett volna ilyen meggondolatlan. A cikk jó kiindulópont lett volna a kutatásához.

– Fantasztikus, hogy máris ennyi mindent tudunk róluk! – lelkesedett Arnie. – Mindannyian tisztában vagyunk vele, mennyire fontos ismernünk az ügyfél hátterét. Hogy honnan jön, mit akar, mire van szüksége. Ezek azok a kérdések, amelyeket fel kell magunknak tennünk! Mert ezek azok a kérdések, amelyekre tudnunk kell válaszolni, ha nekik szeretnénk dolgozni. Márpedig szeretnénk. Hallottam egy pletykát, miszerint Ross Miller felvette a kapcsolatot néhány ügynökséggel. Új ötleteket akar, valami mást keres…

– Ez azt jelenti, hogy meghívott minket prezentálni?

– Nem egészen – túrt bele Arnie az előtte lévő papírhalomba. – De biztos meghívna, ha tudomást szerezne róla, milyen jók vagyunk. Tehát nekünk kell valahogy felhívnunk magunkra a figyelmét. És valami olyannal kell előrukkolnunk, hogy elhiggye, mi vagyunk az a cég, amelytől megkapja, amit szeretne.

Lucynak ismét eszébe jutott a Miller családról szóló újságcikk. Az alapján neki nagyon úgy tűnt, hogy Ross Miller már mindent megkapott, amire vágyott.

– Akkor a Miller Active már nem a Fitzwilliam Cooperrel dolgoztat?

– De igen. Viszont a legutóbbi kampányuk, amit nekik csináltak, elég laposra sikeredett. Ez nyilván csak az én véleményem, de ez nem jelenti, hogy ne lenne igazam. A Miller Active-nek van egy hűséges ügyfélköre, de nagyon úgy tűnik, hogy nehezen találnak új fogyasztókat. Jövőre ki fognak próbálni más reklámügynökségeket is, hogy új fogyasztókhoz is el tudjanak jutni. És a mi feladatunk most az – intett Arnie az asztal körül ülő csapat felé –, hogy meggyőzzük őket arról, ezt a célt a velünk való együttműködés révén fogják elérni. A következő néhány hétben olyan ötleteket várok tőletek, amelyekkel lenyűgözhetjük őket. És akkor már csak azt kell kitalálnunk, hogyan fogjuk ezeket bemutatni Ross Millernek. Jelenleg ez az első és legfontosabb feladatunk a jövő évre.

– A sport Ted felségterülete – mondta Lucy. – Gyakorlatilag a fitneszteremben lakik.

– Hát most egy időre biztosan hazaköltözik, hacsak nem akarja, hogy Sophie kinyírja – dőlt hátra a székében Maya.

– Kérlek benneteket, induljunk ki abból, hogy Tedre egy ideig nem számíthatunk, szóval ezt nélküle kell megoldanunk.

– Imádom a jóganadrágjukat, ha ez segít – szólalt meg ismét Maya. – A „lefelé néző kutya” ászana közben eddig mindig minden nadrág lecsúszott rólam. Vettem egy Miller Active márkájút, és ez, képzeljétek, nem csúszik le! Mondjuk, erre nem hiszem, hogy fel lehetne építeni egy egész reklámkampányt.

– Majd gondolkozunk rajta – mondta Arnie, és elkezdte összepakolni a laptopját és a papírjait. – Mindenesetre az időzítés kiváló. Karácsonykor mindenki otthon ül, és tömi magába a pulykasültet. Aztán végiglátogatjuk a rokonságot, és persze ott is eszünk. Januárban meg rájövünk, hogy el kellene járnunk fineszterembe, igaz?

Hacsak… – futott át egy kósza gondolat Lucy agyán, de igyekezett olyan arcot vágni, mintha mi sem történt volna.

– Igen, januárban sok embernél fókuszba kerül az egészséges táplálkozás meg a mozgás.

– Nekünk pedig mindössze annyi dolgunk van, hogy kitaláljunk ehhez egy eredeti megközelítést! De ez a cégünk erőssége, nem igaz?

Talán igaza van Arnie-nak, gondolta a lány.

Csak ne idegenkedne ennyire a sport- és fitneszipartól! Szerette volna megmenteni a reklámügynökséget, de a hideg futkosott a hátán, ha arra gondolt, hogy ehhez el kell majd járnia egy fitneszterembe.

Hacsak… – merült fel benne ismét valami, ami mostanra kezdett ötletté formálódni. Lehet, hogy ez maga a megoldás? A nagy dobás?

Már éppen elkezdte volna kimondani, de meggondolta magát. Nem! Lehet, hogy mégsem ez a nagy ötlet. Illetve nem árt, ha még végiggondolja egy kicsit.

Mindenesetre ez már valami… Egy váratlan húzás, amellyel érdemes elindulni.

Végül is Ross Miller sem úgy épített fel egy sikeres vállalkozást, hogy a versenytársak tudták, mit fog csinálni. Amikor belevágott, kizártnak látszott, hogy a nagy sportruházati márkák mellett be tudna törni a piacra. Aztán az üzleti sakktáblán volt néhány olyan váratlan lépése, amellyel végül is túljárt a többiek eszén. Olyan növekedést ért el, amire senki nem számított.

Arnie-nak igaza van. Bármivel is rukkolnak elő, annak valami nagyon eredeti dolognak kell lennie. És az ő fejében cikázó gondolat valami ilyesmi volt…

A többiek lassan elhagyták a tárgyalót, kivéve Arnie-t, aki a telefonjába merült.

Lucy is felállt, aztán a kávégéphez lépett. Két csésze kávét készített: egyet magának, egyet pedig a főnökének. Ahogy odalépett hozzá, akkor vette csak észre, milyen sápadt a férfi.

– Vettél be valamit a gyomrodra? Lehet, hogy ezt a kávét sem kéne meginnod…

– Add csak ide! – vette ki Lucy kezéből a csészét Arnie. – A gyomrom rendbe fog jönni. Nálad minden oké?

– Aggódom miattad.

– Miért? Jól vagyok. Soha jobban.

Én már csak tudom, milyen nehéz becsapni a külvilágot, ha valami bajunk van, jutott Lucy eszébe.

– Már csak mi vagyunk itt, nekem nyugodtan elmondhatod, mi a baj.

Arnie lehajtotta a fejét.

– Látom, téged nem lehet becsapni. Tényleg elég feszült vagyok. De csak annyit csinálhatunk, hogy megteszünk mindent, ami tőlünk telik. Ma délután még beszélek néhány ismerősömmel. Biztos vagyok benne, hogy minden rendbe jön. Meglátod, jövőre már jobb lesz. Csak jobb lehet, mint most.

– Ami Ross Millert illeti…

– Tőle igazán nem kell félned. Tisztában vagyok vele, hogy a sport nem a te világod – mondta Arnie. – Ez csak egy ötlet volt a részemről. Tudod, megpróbálok minden szalmaszálba belekapaszkodni. Azt gondolom, Ross Miller még akkor is kemény dió lenne, ha a világrengető nagy ötlet ott lenne a tarsolyunkban. Kicsi az esély rá, hogy be tudunk jutni hozzá, vagy hogy hajlandó egyáltalán meghallgatni minket. Mindig is a piacvezető reklámügynökségekkel dolgoztatott. Mi rajta sem vagyunk a listájukon, ahonnan pályázatokat szoktak bekérni.

– Akkor fel kell kerülnünk a listájukra!

Lucy nem akarta ilyen könnyen feladni. És azt sem akarta, hogy a főnöke ilyen könnyen feladja.

– Meg tudjuk csinálni, Arnie!

– Én is ezt vallom! – mosolyodott el a férfi. – Mindenesetre neked nincs mitől tartanod. Ha a legrosszabb forgatókönyv szerint alakulnának is a dolgok, néhány telefont megejtek, és még aznap este lesz másik munkahelyed.

– De én nem akarok másik munkahelyet!

– Tudom. – Arnie letette maga elé a kávéscsészét, amibe még mindig nem kortyolt bele. – Hosszú időre nyúlik vissza a mi kettőnk együttműködése, Lucy. És őszintén szólva, ettől még rosszabbul érzem magam. Olyan sok hűséges és szuper ember van ebben a cégben, és én cserben hagytalak titeket. Néhány nagy ügyfélre építettük az üzletet, ennek isszuk meg a levét. Most már tisztán látszik, hogy ez veszélyes stratégia volt. Sokkal biztonságosabb lett volna inkább sok kis cégnek dolgozni. Ez az én hibám.

Annyira jellemző volt Arnie-ra, hogy magát okolta a történtek miatt! Mindig magát hibáztatta, sosem másokat.

– Arnie, nem veheted magadra a felelősséget azért, mert a világban meg a gazdaságban rosszul mennek a dolgok. Te zseniális vagy abban, amit csinálsz…

– Hát, úgy tűnik, nem elég zseniális – mosolygott fáradtan a férfi. – Mindegy, ne erről beszéljünk! Azt mondd meg inkább, veled mi van, Lucy! Tudom, hogy az év vége amúgy is elég nehéz időszak számodra, gondolom, nem hiányoztak még a céges problémák is.

– Jól vagyok, köszönöm. – Most Lucyn volt a sor, hogy úgy csináljon, mintha minden rendben lenne vele, és ez helyénvaló is volt így. Arnie-nak van épp elég baja, nem hiányzik neki, hogy még az ő problémáit is a nyakába vegye. – Túl sokat dolgozol. Jót tenne neked, ha hazamennél – mondta végül.

– Van még egy csomó elintéznivalóm – felelte a főnöke, majd ismét megdörgölte a mellkasát. – Le kell bonyolítanom néhány hívást. És van pár ötletem is, amiket a januári évkezdésre össze szeretnék írni.

– Rendben, legyen így!

Lucy tisztában volt vele, hogy ha a nagy ügynökségek jövő januárban fognak ajánlatot tenni a Miller Active-nek, akkor nekik már most, év végén el kell érniük egy tárgyalást Ross Millernél. Szerencsére a közismerten munkamániás igazgató valószínűleg a karácsonyi szünetben is bejár dolgozni, ahelyett hogy a lábát lógatná holmi családi karácsonyon.

Ahogy kilépett a tárgyalóteremből, fél szemmel még látta, ahogy Arnie beleroskad a székébe, és arcát a tenyerébe temeti. Átérezve a főnöke állapotát, egyszerre ő is rosszul kezdte érezni magát, ezért a konyhába ment, hogy igyon egy pohár vizet. Elhatározta: mindent megtesz, hogy kihúzza a céget a csávából. És nem csak azért, mert az egyetlen jó és stabil dolog az életében a munkája volt.

A konyhában ott találta Mayát, aki a falnak támaszkodott, kezében egy nagy pohár vízzel.

– Bocsi – állt félre, hogy Lucy odaférjen a vizesballonhoz. – Úgy látszik, félelemből iszom. Csakhogy ez víz, nem gin. Most mondd meg, mit csináljunk?

– Új ügyfelek után nézünk. Az első célpont a Miller Active. Nem szabad kétségbeesnünk!

Vagy ha már kétségbeestünk, igyekezzünk az érzést magunkban tartani, és nem ijesztgetni vele a többieket, gondolta.

– Hát akkor remélem, te sem esel egykönnyen kétségbe, Lucy. Akarom mondani, jó lesz felkötni a gatyát! Ez a Ross Miller három különböző harcművészeti ágban szerzett fekete övet. Ezenkívül síel, és vitorlás hajón átszelte az Atlanti-óceánt, nem csoda, hogy csupa izom.

– Te meg hol láttad Ross Miller izmait?

– Tavaly nyáron volt valami jótékonysági sportrendezvény, azon készültek róla fotók. – Maya letette a poharát. – Ha ott vagyok, az én pénztárcám is biztos megnyílt volna.

– Hát, mondjuk, a te pénztárcáddal nem sokra ment volna a szervező. De nem igazán értem, miért mondod ezt. Hogy jön Ross Miller sportimádata ahhoz, hogy be akarunk kerülni a Miller Active-hez?

– Tudod, hogy nagyon szeretlek, Lucy, de lássuk be: a konditermek meg a sport nem a te világod. Én szívesen segítenék neked, hogy megszeresd az edzést meg a gépeket, de kevés esélyt látok arra, hogy ennyi idő alatt olyan fitneszőrültet faragjunk belőled, aki majd hiteles tud lenni egy januári prezentáción.

– Ahhoz nem kell fitneszőrültnek lennem.

– Hogyhogy nem? – ráncolta a homlokát Maya. – A sport- és fitnesziparban érdekelt az ügyfél. Sportruhákat ad el. Szeretné bővíteni az ügyfélkört, ebben vár tőlünk segítséget. Ne vedd bántásnak, Lucy, de van neked egyáltalán jóganadrágod?

– Nincs. Ám ebben az esetben ez inkább előnyömre válik.

Lucy töltött magának egy kis vizet.

– Gondolj csak bele! Ross Miller új vásárlókat akar. Milyen egy új ügyfél? Semmiképpen nem olyan, mint Ted, aki már így is edzésfüggő. A célcsoportot azok az emberek képezik, akik olyanok, mint én magam is: akik amúgy be se dugnák az orrukat egy fitneszterembe. A kérdés tehát pontosan az, engem mivel lehetne rávenni, hogy szexi fitneszcuccokat vásároljak magamnak, és másnap megjelenjek egy reggeli súlyzós edzésen.

– Őszintén szólva, erre a kérdésre nem tudok válaszolni – mondta Maya. – Téged ismerve, valami komoly dologgal.

– Hát, megnyerni a Miller Active-et az elég komoly dolog.

– Lucy, én vagyok a legnagyobb drukkered, de kérlek, maradj a valóság talaján. A Miller Active jelentős ügyfél, amelyre a nagy ügynökségeknek is fáj a foguk. Hogy tudnád velük felvenni a versenyt?

– Úgy, hogy okosabb vagyok, mint ők, és mire feleszmélnek, már be is előztem őket…

– Mikor? Karácsonykor?

– Bizony! A legjobb időszak a munkára.

– Lehet, hogy te karácsonykor szeretsz dolgozni, de nem hiszem, hogy mások is így lennének ezzel. Például Ross Miller… Figyelj csak! – bizonytalanodott el Maya hangja. – Talán már beszéltünk is erről… Mit szólnál hozzá, ha az idei karácsonyt együtt töltenénk? Te, én és Jenny. Ez lesz az első karácsonyunk az új lakásban. Jenny anyját és a bátyját is meghívtuk. Az apját nem, mert ő még mindig ránk se bír nézni. Én meg nem szeretném karácsonykor emiatt rosszul érezni magam.

– Hát ez borzasztó lehet, te szegény!

– Sose sajnálj! Az a helyzet ugyanis, hogy nagyon boldog vagyok. És ha ennek a boldogságnak némi családi feszültség az ára, akkor szívesen megfizetem. De tényleg örülnénk, ha eljönnél…

– Nem, ne haragudj! De nagyon jólesett a meghívás, és köszönöm!

Lucy fel volt készülve rá, hogy karácsonykor maga alatt lesz. És amikor valaki így érzi magát, nem akar másokat terhelni a saját nyomorúságával. Másrészről viszont pontosan tudta, hogy egy idő után milyen hihetetlenül fárasztó tud lenni, ha úgy kell csinálnia, mintha nem lenne semmi baja, pedig nagyon is van. Úgy határozott, azzal lepi meg magát karácsonyra, hogy legalább magához őszinte lesz, és nem játssza meg magát.

Maya felsóhajtott.

– Jaj, Lucy!

– Hidd el, minden rendben lesz. Jól vagyok, tényleg. Majd elfoglalom magam a munkával.

Lucy direkt nem mondott semmit Mayának az Arnie-val folytatott beszélgetéséről. Az irodában így is mindenki a jövő miatt aggódott. Ha most még azt is az orrukra kötné, hogy a főnökük szintén így van vele, azzal mit érne el? Csak tönkretenné a csapat karácsonyát. Sokkal jobb lenne, ha mindenki kipihenten és optimistán tudna visszatérni a munkába az ünnepek után.

– Kidolgozom a stratégiát arra, hogyan mutassuk be az ötleteinket Ross Millernek.

– Nagyon rossz érzés arra gondolni, hogy a karácsonyt egyedül fogod tölteni, és ráadásul munkával.

– Én viszont kifejezetten örülök neki, hogy dolgozhatok. Sokkal könnyebb lesz így nekem.

Lucynak eszébe jutott, hogy ez már a második magányos karácsonya lesz. Sőt már a harmadik, ha beleszámítja a kórházban, a nagymamája ágya mellett végigvirrasztott karácsonyt is, igaz, akkor Arnie is ott volt vele. Ha ezeket túlélte, a mostani karácsonyt is túl fogja élni! A munka majd eltereli a figyelmét, és pont ez az, amire most szüksége van.

– De Lucy!

– A karácsony pont ugyanolyan nap, mint az összes többi. Idén annyi dolgom lesz, hogy észre se fogom venni, és már túl is leszek rajta. – Rettegett a karácsonytól, de most legalább volt néhány konkrét feladat, amibe belekapaszkodhatott. – Mindent ki fogok deríteni a Miller családról, és különösen Ross Millerről. Mire a többi reklámügynökség dolgozói lenyelik az első falat karácsonyi pulykasültet, én már le is egyeztetek vele egy találkozót. A prezentáción pedig el fog ájulni, milyen zseniálisak vagyunk…

– Remélem, azért elájulni nem fog – mondta epésen Maya, aki láthatóan még kételkedett. – Te is ismered a többi reklámügynökséget. Ezek nemcsak nagy játékosok, hanem motiváltak is.

Lucynak Arnie jutott eszébe, ahogy a tárgyalóban magába roskadva ült. Aztán Ted és az újszülött kisfia, meg Maya, aki az első karácsonyát fogja tölteni az új lakásában. Végül saját maga meg az, hogy ő mit kockáztat vele, ha ez az üzlet nem jön össze.

– Én a motiváltságon már túl vagyok, Maya. Én eltökélt vagyok! – Eltökélte, hogy segít Arnie-nak, a kollégáinak és végső soron saját magának.

– Ez mind szép és jó – mondta Maya. – De hogyan fogod elérni, hogy Ross Miller fogadjon?

– Hát, tudod, ez… – kezdte, de már nem tudta befejezni a mondatot, mert hallotta, hogy Rhea a nevét kiáltja. – Mi történt? – fordult az ajtó felé.

– Gyertek gyorsan! – lépett be a konyhába Rhea lihegve, halottsápadt arccal. – Arnie összeesett! A mentősök már úton vannak. Úristen, Lucy, ez borzasztó!

2

Glenda

– Képzeld, hazahozza karácsonyra! – szaladt be Glenda a konyhába, olyan lelkesen, mint aki éppen az év legjobb hírét jelenti be. – Láttad az e-mailt?

– Nem. Éppen reggelizem. Soha nem olvasok e-maileket reggelizés közben. Rosszat tesz az emésztésnek – tette le Douglas a kanalát. – Szóval ki hoz haza kit?

– Hát Alice! Meghívta Nicót, hogy töltse velünk a karácsonyt. Annyira izgatott vagyok! – Az asszonyon látszott, hogy gondolatban már el is kezdte a készülődést.

– Izgatott vagy, hogy plusz egy főre kell teríteni?

– Nem amiatt, hanem mert az, hogy hazahozza a fiút, mutatja, hogy komoly a dolog. A munkamániás lányunknak végre van egy komoly kapcsolata! Eddig még soha nem hozott haza senkit. Tudod, ez mit jelent? Hogy végre van valami más is az életében a munkáján kívül. Akarom mondani: valaki. Annyira aggódtam már, hogy soha nem lesz belőle kiegyensúlyozott, felnőtt nő! Ez nagy előrelépés, Douglas!

Glenda tisztában volt vele, hogy állandóan a gyerekei miatt aggodalmaskodik, de képtelen volt kibújni a bőréből. Alice esetében pedig nagyon is megalapozottak voltak a félelmei. Az idősebbik lányuk maximalizmusa nemigen ismert határt. Már gyermekkorában is Glendának kellett közbeavatkoznia, hogy az iskolai kudarcoktól való félelmében ne görnyedjen egész éjjel a tankönyvek fölött.

– Még hogy munkamániás! – ráncolta a homlokát a férfi. – Úgy mondod ezt, mintha valami jellemhiba lenne. Pedig a kemény munkával semmi baj sincs.

– Van baj vele, ha mellette nincs másnak helye az életben. Igenis fontos a magánélet és a munka egyensúlya. De nem hibáztatom Alice-t azért, amilyen. Ross se különb. Ez benne van a génjeikben – vetett metsző pillantást a férjére, bár kénytelen volt elismerni, hogy az elmúlt egy évben, amióta Douglasnek szívpanaszai voltak, sokat változott. Lassabb tempóban él, lefogyott, és a testedzést is elkezdte. Jó lenne, ha ezek mellett kevesebbet is dolgozna, de az asszony tudta, hogy ez már túl nagy kérés lenne.

– Örülök, hogy megtaláltad a felelőst. De Clemmie is az én lányom, akkor ezt hogyan magyarázod?

– Clemmie rám hasonlít, nem rád. Ennyi – mosolyodott el Glenda. – Arra gondoltam egyébként, hogy Alice-t és Nicót a tóra néző szobában kéne elhelyezni. Amúgy is szándékomban állt már felújíttatni azt a szobát. Szerinted ha megkérem Fergust, meg tudja csinálni egy hét alatt?

– Fergus épületasztalos, és nem varázsló – morgott Douglas. – Kiadtam neki, hogy csinálja meg az istállót, és közben még a saját házát is be kell fejeznie.

– Jaj, de hát ez sokkal fontosabb most, mint az istálló! És lehet, hogy Fergus épületasztalos, de nagyon ügyes keze van, bármit meg tud csinálni. Írok is neki most rögtön egy sms-t – vette elő a mobiltelefonját Glenda. – Biztos vagyok benne, hogy segíteni fog, gyakorlatilag a családhoz tartozik. Emlékszel, Clemmie-vel milyen jó pajtások voltak gyerekkorukban?

– Az már nagyon régen volt. Mostanra mindketten felnőttek. És egyébként is, Alice hálószobája miért nem jó?

– Mert az nem elég nagy mindkettejüknek. Együtt akarnak majd lenni. Olyan helyre lesz szükségük, ahol kettesben lehetnek – jelentette ki Glenda, majd elküldte az üzenetet, és letette a telefont az asztalra. – És Alice régi hálószobája nem is olyan romantikus, mint a tóra néző szoba. Azt akarom, hogy minden tökéletes legyen, ha hazajönnek. Látod, ha már a nyáron megcsináltattuk volna, ahogy mondtam, akkor most nem lenne ez a kapkodás. De nem is baj, legalább most nem tudjuk tovább halogatni: a különleges alkalom miatt kénytelenek vagyunk megcsináltatni… Te, én már alig várom, hogy találkozzam Alice szerelmével! Mit gondolsz, milyen ember?

– Türelmes. Ha a mi Alice-ünkkel jár, akkor nem is lehet más – jegyezte meg Douglas.

– Szívsebész – folytatta Glenda, és úgy csinált, mintha az előző megjegyzést meg sem hallotta volna. – A sebészek pedig gyakran nehéz emberek… Emlékszel arra a dokira, akinél akkor voltam, amikor annyi gondom volt a szememmel? Olyan lekezelő módon beszélt velem, mintha hatéves lennék. Csak remélni tudom, hogy Nico nem ilyen arrogáns. De mi van, ha nem leszünk szimpatikusak neki? Vagy ha nem fog tetszeni neki a ház? – Körbepillantott, és megpróbálta elképzelni, vajon mi lehet a véleménye az ő szeretett otthonáról valakinek, aki életében először jár itt.

Hát igen, állapította meg magában. Ha benne él az ember egy házban, akkor egy idő után megszokja, ha valami nem olyan tökéletes. A konyhaasztal karcos, a falon itt-ott sérülések nyomai, emlékek azokból az időkből, amikor Ross kisfiúként biciklivel közlekedett idebent. De ez a ház minden hibájával együtt Glendához tartozott, éppúgy az övé volt, mint az arca. Azon is vannak ráncok, mint ahogy a hajában is ősz hajszálak, de ezekről mindeddig úgy gondolta, hogy az élet természetes velejárói. Most azonban mintha elbizonytalanodott volna egy kicsit. Szerette volna a házból a legtöbbet kihozni, legalábbis a lehetőségekhez képest. Persze igyekeztek karbantartani és az állagát megóvni, de a családnak mindig volt más, fontosabb dolga, mint a teljes felújítás. Arról nem is beszélve, hogy egy ilyen öreg, huzatos hodály renoválására a világ összes pénze és ideje sem lenne elég.

– Szerinted nem fog megütközni azon, milyen rendetlenség van itt?

– Hát, ha Alice-t szereti, akkor a rendetlenséget is szereti. A mi kicsi Alice-ünk sosem arról volt híres, milyen nagy rendet tart maga körül.

– Ne viccelj már, Douglas! Alice harmincéves, felnőtt nő, nem kamasz lány. Orvos, aki naponta emberéleteket ment! – Glenda büszke volt rá, milyen céltudatosan valósította meg az álmait a lánya, aki mindig is orvos akart lenni. Már kisgyermekként azt játszotta, hogy babákat operál, később pedig a testvérein gyakorolt. Eszébe jutott, hányszor kellett Clemmie kezét meg lábát kicsomagolnia, mert Alice játékból bekötözte. És Alice nemcsak álmodozott, hanem el is érte, amit akart. Mert ha egyszer elhatározott valamit, akkor nap mint nap tett valamit azért, hogy elérje a célját. És ettől a céltól senki és semmi nem tudta eltéríteni.

Alice világa annyira más volt, mint az övé! Ő tizennyolc évesen hozzáment Douglashöz, és azonnal el is kezdett a Glen Sütőipari Vállalatnál dolgozni. Az, hogy máshová is mehetne, szóba se került, de igazság szerint, neki se nagyon jutott ilyesmi az eszébe. A Glen családi vállalkozás volt, ő pedig családtag. Csak a gyerekek születése után döntött úgy, hogy nem dolgozik tovább, és ezt a döntését soha nem is bánta meg.

– Lehet, hogy Alice orvos, de én vagyok az apja, és szerintem jogomban áll minden különösebb udvariaskodás nélkül kimondani róla, amit gondolok – nézett fel rosszallóan Douglas. – És az igazság az, hogy ha a munkahelyén is olyan összevissza csinálja a dolgait, mint itthon, akkor a betegeinek fikarcnyi esélyük sincs a gyógyulásra.

– Értem, mit mondasz, de biztos lehetsz benne, hogy orvosként sokkal összeszedettebb.

Glendának az jutott eszébe, hogy néha még neki is nehéz úgy néznie a lányára, hogy ne a fogszabályzós, copfos kislányt lássa benne, aki rendszerint dühösen tiltakozott valami miatt. A mai napig a fülében csengtek a szavai: Ne segíts! Magam is meg tudom csinálni!

– Rendben. Mondjuk, attól félek egy kicsit, hogy ugyanolyan meghitten tudunk-e ünnepelni majd, ha egy idegen is ott ül az ünnepi asztalnál… Te nem tartasz ettől, Glenda?

– Nem. Alice számára ez a fiú nem idegen, és remélhetőleg nekünk sem lesz sokáig az. Meglátod, jó lesz a hangulat. Amúgy is imádom a karácsonyt, és azt, hogy az egyik gyerekünknek végre van komoly kapcsolata, én úgy tekintem, mintha lenne még egy szép ajándék a fa alatt. Erről jut eszembe… – halászott elő az asszony egy tollat és egy darab papírt az asztal végén felhalmozott papírkupacból. – Gyorsan felírom, hogy ki ne menjen a fejemből: be kell vonnom cukormázzal a tortát, és az idén nagyobb pulykát kell rendelnem.

– Szerinted mennyire komoly a dolog? – nézett rá Douglas a felesége tekintetét keresve. – El kell játszanom a szigorú atya szerepét? Kérdezzem meg a szándékai felől?

– Semmiképpen. Sőt semmi olyat ne tegyél, kérlek, ami kínos lehet Alice számára. Ne vedd elő a babakorában készült fotókat! Ne meséld el Nicónak, amikor Alice leesett a színpadról az iskolai színielőadás közben! Ne égesd le azzal, hogy felidézed a bátyjával való veszekedéseit! Most az egyszer viselkedjen rendesen, Douglas Fraser Miller! – pillantott fel szigorúan Glenda a tennivalók listájából.

– Hát, ha már a jó hangulat szóba került, engedd meg, hogy emlékeztesselek rá, tavalyelőtt karácsonykor pont miattad tört ki a balhé. Nem tudtad megállni, hogy ne emlékeztesd Alice-t, neked az ő korában már két gyereked volt, meg hogy annyira szívesen segítenél neki a gyerekek körül.

Glendának végigfutott a hideg a hátán, ahogy felidézte magában ezt a borzasztó emléket.

– Rémes volt! Mint egy dühös orkán, úgy viharzott ki az étkezőből, emlékszel?

– Nem tudom egykönnyen elfelejteni, mert úgy becsapta maga után az ajtót, hogy leesett a festmény a falról, és aztán nekem kellett visszaraknom.

– A te hibád volt. Te töltöttél nekem olyan gin-tonikot, amelyben több volt a gin, mint a tonik.

– Karácsonykor ez csak nem akkora bűn!

– Bűnnek nem bűn, csak én a gin hatására olyan dolgokról kezdtem el beszélni, amiket addig legfeljebb gondoltam, de ki soha nem mondtam. Például arról, mennyire szeretnék unokákat. Bárcsak vissza tudnám forgatni az idő kerekét! Egyszerűen nem hiszem el, hogy ennyit járt a szám! Ezen a karácsonyon egy kortyot sem iszom.

– Akkor unalmas karácsonyunk lesz… Szerinted tervezik szóba hozni a házasságot? – kérdezte a férje, és közben érdeklődve tanulmányozta Glenda arcát.

– Nem tudom. Én biztos nem fogok rákérdezni. Nem szeretném, ha Alice megint azt érezné, hogy beleszólok a dolgaiba. – Ez persze nem azt jelenti, hogy nem érdekli, mi van a lányával, épp ellenkezőleg. Végtére is, melyik szülő ne szeretné, ha a gyereke megállapodna és családot alapítana? – Változnak az idők – tette le a tollat. – Manapság, ha a fiatalok el akarnak köteleződni egymás iránt, már nem feltétlenül házasságban gondolkodnak.

– Ha elköteleződsz, akkor hozol egy döntést, hogy megállapodsz valaki mellett. Nem értem, miért ne lehetne ezt hivatalossá tenni.

– Egy mai fiatal valószínűleg azt mondaná erre, hogy ha valaki tényleg komolyan gondolja, akkor szükségtelen ezt papírok aláírásával is megerősíteni. Jut eszembe… Ha a tóra néző szobába helyezzük el őket, akkor kéne valami vastagabb ágyneműt vennem. December van, ilyenkor már hidegek az éjszakák abban a helyiségben. – Glenda a meleg ágyneműt is felírta a papírra, amin ekkorra már hosszan sorakoztak a tennivalók. – Ja, és a díszpárnákat is át kellene húzni. Még tavaly vettem hozzá anyagot, de nem volt rá időm. És új törölközők is kellenek a fürdőszobába!

– Glenda, kérlek! Ez nem egy ötcsillagos szálloda, és neked nem kell átalakítanod az egész házat a vendégek kényes ízlésének megfelelően.

– Pont a lényegre tapintottál, Douglas. Ők nem szállóvendégek, hanem családtagok! Azt akarom, hogy szeressenek itt lenni.

– Az, hogy hol érzi otthon magát az ember, nem azon múlik, elég puha-e a fürdőlepedő, hanem azon, hogy ott vannak-e vele a szerettei. Miben reménykedsz? – kérdezte feszült hangon a férfi. – Abban, hogy valamelyik gyermekünk úgy dönt, a ködös hegyek és a csendes vizű tó mellett jobb élni, mint a túlzsúfolt és zajos Londonban? Haza akarod őket édesgetni, ugye?

– A szívemből szólsz. És szerintem te is örülnél, ha ezt a helyet választanák.

– Persze hogy örülnék. De nem hiszem, hogy erre a legkisebb esély is lenne. Mindhárman meghoztak egy döntést. Még Clemmie is elköltözött, aki világéletében itthon ülő típus volt.

Glenda a három gyermeke közül Clemmie miatt aggódott a leginkább.

– Emlékszel, amikor horrorfilmet néztek, és annyira megrémült, hogy nekem hajnali kettőkor kellett hazahoznom az ottalvós gyerekbuliból? Sose gondoltam volna, hogy egy napon úgy dönt majd, elköltözik.

– Azért ment Londonba, mert a testvérei is ott élnek.

– A többiek más lapra tartoznak. Alice azért költözött oda, mert egy ottani oktatókórházban akart dolgozni. Rossnál ugyanez volt a helyzet, a munkája miatt nem igazán volt választási lehetősége. De Clemmie? Ő bárhol lehetett volna dadus, ehhez képest pont a fővárosba ment. És szerintem egyáltalán nem való oda. – Glenda sokszor eltöprengett azon, miért döntött úgy Clemmie, hogy ő is Londonba költözik. Ennyire fontos neki, hogy a testvérei közelében legyen? Vagy valami más oka lehetett rá? Glendának volt egy sejtése, mi állhat a háttérben, de úgy döntött, nem köti Douglas orrára. – Mindig is azt hittem, ő lesz az, aki itthon marad. Most meg miért vágsz olyan mogorva képet?

– Azért, mert erről az jutott eszembe, hogy van egy családi vállalkozásunk. A gyermekeim lennének a Millerek hatodik nemzedéke a cég élén. És azt kell megérnem, hogy hármójuk közül egyik sem akarja vezetni a családi vállalatot.

– Douglas, változnak az idők. A mai fiatalok nem az apáik útját szeretnék járni, hanem választani akarnak. Arra vágynak, hogy valami nagyot és jelentőset alkossanak a világban.

– Persze. Tisztában vagyok vele – morogta a férje. – De azért remélem, megérted, hogy időnként feldúlt vagyok emiatt. Nem mintha Rosst nem érdekelné a biznisz. Nagyon is érdekli. Csak éppen a családi biznisz nem.

Ross döntésének Glenda sem örült. Tisztában volt vele, hogy Douglas szeretett volna együtt dolgozni a fiával. És ha így alakult volna, nem kellett volna annyi munkát magára vállalnia.

– Ross azt csinálja, amit szeret. És csak ez számít. És az sem véletlen, hogy a sport- és fitnesziparban kötött ki. Tudod te is, hogy Rosst mindig is ez érdekelte. Már gyerekkorában sziklamászó- meg vitorlástanfolyamokra járt. Nem lehetett itthon tartani, állandóan ki akart menni a természetbe, hogy mozogjon, sportoljon.

Douglas a feleségére pillantott.

– Egy nyugodt pillanatod sem volt miatta, amikor gyerek volt…

– Lehet, de ez csak nekem róható fel, nem neki – mosolygott az asszony. – Most pedig fejezd be a zabkásádat, és egyél egy kis gyümölcssalátát! És ne dühöngj itt nekem, mert mindjárt kihívom Hammond doktort, és kaphatsz tőle egy fejmosást, hogy nem vigyázol a vérnyomásodra.