Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Első fejezet THOT

Második fejezet ÁBRAHÁM

Harmadik fejezet JÓZSEF ÉS BENJÁMIN

Negyedik fejezet AZ ÁLMODÓ

Ötödik fejezet UTAZÁS A TESTVÉREKHEZ

Hatodik fejezet AZ ELHENGERÍTETT KŐ

Hetedik fejezet A SZÉTSZAGGATOTT

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

JÓZSEF

fordította:
Sárközi György

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-312-9 EPUB
ISBN 978-963-678-313-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Der junge Joseph

első kiadás: 1934.
az elektronikus változat az 1937. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Első fejezet
THOT

A szépségről

Így szól az írás: József, mikor tizenhét esztendős vala, báttyaival egyben őrizte a juhokat; és vala a gyermek Bilhának és Szilpának, az ő attya feleségeinek fiaival. Ez helytálló és amit a Szép Beszélgetések még hozzátesznek, hogy megvitte atyjának, ami gonosz hírt testvérei felől hallott, arról is tudunk egyet-mást. Nagyon könnyen találhatunk olyan szemszöget, amelyből nézve József kiállhatatlan tacskó volt. A testvérek például így vélekedtek. Mi semmiképp nem osztjuk ezt a nézetet vagy legalább is nyomban elvetjük, ha egy pillanatra el is fogadtuk; mert József több volt ennél. Az adatok azonban, a maguk határozottságában, egyenként magyarázatot kívánnak, hogy a tényállás megvilágosodjék és újra föltáruljon az, amit a régiség bizony alaposan megtöppesztett.

József tizenhét éves volt és mindazok szemében, akik látták, a legszebb a föld fiai közt. Megváltjuk, nem szívesen beszélünk szépségről. Maga a szó és a fogalom is unalmat áraszt. Emelkedetten sápatag gondolat, tanáros álom a szépség. Mondják, törvényei vannak; a törvény azonban az értelemhez szól, nem az érzéshez, amely nem tűri, hogy pórázon vezessék. Innen ered sivársága a tökéletes szépségnek, amelynél semmi elnézni való nincs. Az érzés csakugyan megbocsátani valót keres, különben ásítozva másfelé fordul. Hogy a merőben tökéleteset lelkesedéssel tudjuk méltányolni, ahhoz olyan odaadás kell a kigondolt és példaszerű iránt, amit csak pedánsoktól lehet várni. Nehéz mélységet tulajdonítani ennek a gondolati lelkesedésnek. A törvény külsőleg tanulságos módon kapcsol; belső kapcsolatot csak a varázslat hoz létre. A szépség mágikus érzéshatás, félig- meddig mindig agyrémszerű s éppen, mint hatás, rendkívül ingatag és könnyen szétoszlatható. Tégy ocsmány fejet a szép testre s a test szépségének is vége, érzelmi hatását illetően - legföljebb sötétben hat, ám ez már szemfényvesztés.

Mennyi csalást, szemfényvesztést, szélhámosságot találunk a szépség birodalmában! Es miért? Mert ez egyben s ugyanakkor a szerelem és a vágy birodalma is; mert a nemiség közbelép s meghatározza a szépség fogalmát. Az anekdoták világa tele van esetekkel, hogyan csavarták el nőnek öltözött ifjak férfiak fejét s hogyan lobbantottak szenvedélyt nadrágos kisasszonyok a hasonlóneműekben. A leleplezés aztán elegendő volt, hogy lelohassza az érzést, mert a szépség gyakorlati értékét vesztette. Az emberi szépség érzelmi hatása talán nem is más, mint nemi varázs, a nemiség eszméjének szemléltetése, úgyhogy inkább beszélhetünk tökéletes férfiról, fölöttébb nőies nőről, mint szépről és egyik nő a másikat, egyik férfi a másikat csak érthető önmegtagadással nevezheti szépnek. Olyan esetek, amelyekben a szépség diadalmaskodik a nyilvánvaló gyakorlatlanság fölött s föltétlen érzelmi hatást ér el, ritkábban fordulnak elő, de azért tudunk ilyenekről is. Itt az ifjúság hatása játszik közre, tehát oly varázs, amelyet az érzés könnyen hajlandó összetéveszteni a szépséggel, úgyhogy az ifjúságot, ha vonzóerejét nem bénítja túlságos zavaró fogyatkozás, többnyire egyszerűen szépségnek érezzük - s annak érzi magát önmaga is, amint mosolya félreérthetetlenül elárulja. Övé a báj: a szépség egyik megjelenési formája, mely természete szerint férfias és nőies között lebeg. Egy tizenhétéves ifjú nem szép a tökéletes férfiasság értelmében. Nem szép a gyakorlatiasságtól elvonatkoztatott nőiesség értelmében sem - kevesekre hathat vonzón. De azt el kell ismerni, hogy a szépség, az ifjúság bájának formájában, lelkileg és kifejezésmódjában mindig kissé a nőiessel rokon; ez lényegében rejlik, gyöngéd viszonyán a világhoz s a világ viszonyán hozzá alapszik s mosolyában tükröződik. Tizenhét évvel valóban szebb lehet valaki, mint nő és férfi, szép, mint nő és férfi, szép mindkétfelől és minden módon, csinos és szép, hogy szemét rajta és szívét nála feledheti nő és férfi.

Ez volt az eset Ráhel fiával és ezért mondják, hogy legszebb volt a föld fiai között. Ez persze túlzó magasztalás, mert hozzá fogható tömegesen volt és van, s mióta az ember kibontakozott a kétéltűek és csúszómászók közül s meglehetősen nagy utat tett már meg a testi istenhez hasonlóság felé, semmi rendkívüli nincs benne, ha egy tizenhétéves ifjú ily karcsú lábbal és keskeny csípővel, ily jóformájú mellkassal, ily aranybarna bőrrel áll a szépségében kedvétlelő szeme elé; hogy termete se nem hórihorgas, se nem tömzsi, hanem éppen kellemes, hogy csaknem istenien jár és kel és áll s egész alkata a gyengédség és erő közt lebeg tetszetős középúton. Abban sincs semmi szokatlan, hogy az ilyen testen nem kutyafej, hanem fölöttébb megnyerő, majdnem isteni emberajkkal mosolygó fő ül - mindennapi eset ez. Ám József világában és körében éppen az ő személye és jelenléte hatott az érzésre, mint szépség és általában úgy ítélték, hogy ajkára, mely túlságosan is duzzadt lett volna, ha beszéd és mosolygás közben nem mozog, az Örökkévaló bőven öntötte kegyét. Ezt a kegyet tán vitatták, imitt-amott ellenszenvet is keltett, de ez az ellenérzés sem tagadott semmit, és nem mondhatjuk, hogy különvált volna tulajdonképp az uralkodó érzülettől. Sok jel szól mindenesetre amellett, hogy a testvérek gyűlölete lényegében nem volt egyéb, mint az általános elbűvöltség tagadó előjellel.

A pásztor

Ennyit József szépségéről és tizenhét évéről. Hogy marhapásztor volt bátyjaival, azaz Bilha és Szilpa gyermekeivel egyetemben, szintén magyarázatot kíván, még pedig egyfelől kiegészítést, másfelől megszorítást.

Jákob, az áldottfejű, idegen volt az országban, ger, amint mondták, vendég és csak tűrt kiválóság, - nem azért, mert oly sokáig élt hazájától távol, hanem eredendőleg, öröklés és állás szerint, mint atyáinak fia, akik ugyancsak gerim voltak. Tekintélye nem a helybeli polgáré volt, aki városi úricsaládból származik; forrásául bölcsességét és gazdagságát, a kettőt együtt kell tekinteni s azt a jelleget, amelyet ezáltal személye és magatartása nyert, nem pedig életformáját, mely eléggé mozgalmas s bárha a törvényeknek megfelelő, mégis, úgy lehetne mondani, rendezetten kétes volt. Sátortáborban lakott Hebron falai előtt, mint ahogy egykor Sékem kapuiban s egy szép napon egyszerűen fölkerekedhetett, hogy ismét más kutak és legelők keresésére induljon. Tehát holmi beduin volt, Káin-ivadék, a nyughatatlanság és rablóösztön jegyével homlokán, városok és parasztok réme és ostora? Erről szó sincsen. Istene éppoly halálos ellensége volt Amaleknek, mint más Báloknak, - Jákob többször is tanújelét adta ennek, fölfegyverezvén háza népét, hogy a városiakkal és a szarvasmarhatartó parasztokkal egyetemben visszaverje a déli pusztaság tevetenyésztő, törzsi jegyekkel összemázolt fajzatát, amely fosztogatás céljából rajzott elő. De viszont paraszt sem volt - öntudatosan és kifejezetten nem volt az; vallásos önérzetét sértette volna, hogy egy kalap alá lehessen venni a nap perzselte rögtúrókkal. És azonkívül, mint gemek és védelem alatt álló megtűrt polgárnak joga sem volt földbirtokra, lakóhelyétől eltekintve. Hol itt, hol ott bérelt egy darabka frissen tört vagy sziklásán meredek szántót, ahol csak a kövek közt terült el termékeny föld, mely búzát és árpát termett. A földet fiaival és szolgáival műveltette - József tehát időnkint vetett és aratott is, nem csupán pásztorkodott, amint ezt különben mindenki tudja.

De ez a felületes gazdálkodás csak kevéssé jellemezte Jákob életét, esetlegesség volt, amelyet lélek nélkül űzött, hogy némi helyhez kötöttségre tudjon hivatkozni. Ami életének valóban súlyt adott, mozgalmasan nyüzsgő gazdagsága, a nyáj volt, melynek termékeiért bőségesen cserélt gabonát és mustot, olajat, fügét, gránátalmát, mézet és ezüstöt s aranyat is, - s ez a tulajdona határozta meg viszonyát városiakhoz és falusiakhoz, azt a szerződésekben dúslakodó és sokszorosan szabályozott viszonyt, mely mozgékonyságát polgáriasan megkötötte.

A nyájak ellátása végett üzletbaráti kapcsolatokra volt szüksége a helybeliekkel, a kereskedő városiakkal és a parasz-tokkal, akik robotoltak és adóztak nekik. Érvényes és háboríthatatlan legeltetési jogot kellett szereznie Bál fiaitól egy és más juttatás ellenében, ha nem akarta a kóbor rablók állhatatlan és nomád életét élni, akik betörnek a tilosba és elpusztítják a birtokosok szántóföldjeit: szerződéses jogosítványt, hogy nyüzsgő seregét tarlóra terelhesse és harapdáló állatait ráhajthassa az ugarra. Ám ezek ezidőben megfogyatkoztak itt a hegyekben; béke és áldásidő volt már régóta, az országutak nem maradtak némák, a földet zsaroló városiakat kövérré tette a karavánkereskedés, az áruk fuvarozásáért, átrakásáért és kíséretéért kapott pénz, melyeket Mardug országából Damaszkuszon át a Jordántól keletre lévő úton vittek errefelé a nagy tengerhez s onnan az iszap országába vagy pedig ellentétes irányban; Jákob hát földbirtokokat kaparintott meg, melyeket övéivel és adósságukat ledolgozó rabszolgákkal műveltetett s ezeknek jövedelme kövérítette őt a kereskedelmi hasznon kívül, úgyhogy, miként Isullánu fiai Lábánt, pénzelőlegekkel szabad parasztokat is be tudott hálózni; a tanya és a szántók növekedtek; nem maradt sok legelő és így történt, hogy a föld nem bírta el Jákobot, mint egykor Szodoma berkei sem bírták Ábrahámot Lóttal egyetemben. Meg kellett osztani a gazdaságot; állatállományának nagy része szerződésszerűen nem itt, hanem négy napi járóföldre az ország északi részén legelészett, ott, ahol Jákob azelőtt tanyázott, Sékem forrásokban gazdag völgyében és többnyire ott pásztorkodtak Lea fiai, Rubentől Zebulónig s csak Bilha és Szilpa négy fia, meg Ráhel két sarja lakozott az atyánál, tehát olyaténképpen oszlottak meg, mint az állatkor csillagképei, melyek közül csak hat látható egyszerre, a többi pedig rejtve marad a szem elől s József nem is mulasztotta el, hogy erre a hasonlatra és találkozásra rámutasson. Evvel nem mondjuk azt, hogy a távollevők akkor sem jöttek haza, ha Hebronban különösebb munka akadt, például aratásidőn - sőt fontos tudnunk az ellenkezőjét. De többnyire négy vagy ötnapi járóföld távolságban voltak. Ezt éppoly fontos tudnunk, és ezért mondja az írás, hogy a gyermek József az ágyasok gyermekeivel élt - íme a magyarázat.

A munka azonban, amelyet József testvéreivel együtt a mezőn és legelőn végzett, nem volt mindennapos, - nem kell túlságosan komolyan venni. Nem mindenkor őrizte a marhát és szántotta téli vetésre a földet, mikor az eső puhára áztatta a rögöt, hanem csak néhanapján cselekedett így, időnkint, amikor eszébe jutott, amikor kedve szottyant rá. Jákob, az atya, bőségesen engedett neki szabad időt magasabb foglalatosságra, melyet azonnal megjelölünk közelebbről. De milyen minőségben volt testvérei közt, amikor köztük volt, - mint bojtárjuk, vagy mint felügyelőjük? Efelől a testvérek gyűlöletes módon kétségben maradtak, mert noha, mint legifjabb, egyébként eléggé nyers utasításaikra teljesített ugyan könnyebb szolgálatokat, de körükben mégsem, mint hasonszőrű viselkedett, nem mint a fiak közösségének részese és pártosa az atyával szemben, hanem mint ennek képviselője és kiküldöttje, aki kémkedni jött közéjük, ennélfogva nagyon nem szívesen látták maguknál, de viszont akkor is bosszankodtak, ha tetszése szerint odahaza maradt.

Az oktatás

Mit csinált odahaza? A vén Eliézerrel üldögélt az istenfa, a nagy terebintus alatt a kút közelében és tudományokkal foglalkozott.

Eliézerről általában azt mondták, hogy arcra Ábrahámra hasonlít. Tulajdonkép erre semmi alapjuk nem volt, mert egyik sem látta közülük a kaldeait s külsejének képe és hasonmása sem maradt fönn a századokon át, - Eliézer állítólagos hasonlóságát nyilván fordítva értették: ha az ősvándornak, Isten barátjának személyéről képet akartak alkotni, Eliézer vonásai megfelelő segítségül szolgáltak: éspedig nem azért, mert nagyok s méltóságosak voltak, mint alakja s tartása is, hanem inkább azért, mert valami nyugodt általánosság és isteni semmitmondás rejlett bennük, ami megkönnyítette, hogy képét az ősidők tiszteletreméltó ismeretlenjére alkalmazzák. Jákobbal volt körülbelül egykorú, valamivel még öregebb nála, s hozzá hasonlóan öltözködött, félig beduin módra, félig Szineár lakosainak divatja szerint, rojtos szegéllyel ruháján, melynek övszalagjában hordta írószerszámát. Homloka, amennyire a fejkendő szabadon hagyta, tiszta és ránctalan volt. Széles és kevéssé bemélyülő orra tövétől keskeny és lapos ívben futott halántéka felé még sötét szemöldöke s alatta szemének csaknem pillátlan alsó és felső héja súlyosan s szinte duzzadtan ajakként hatott, melyből fekete szemgolyó dudorodott elő. A keskeny- cimpájú orr széles háttal ereszkedett a sovány bajusz felé, mely a szájzugtól aláfutva az áll fehérsárga szakállára borult s amely alatt egyik végétől másikig egyenlő szélességben csüngött az alsóajk vöröses íve. A szakáll rendkívül egyenletesen helyezkedett el a föléje boltozódó sárgás bőrű és apró repedésekkel teli arcon, úgyhogy szinte úgy látszott, mintha ez a szakáll a füleknél volna megerősítve s le lehetne emelni. Sőt mi több, az egész arc azt a hatást tette, mintha levehető volna s Eliézer igazi arcára csak alatta lehetne rátalálni: a gyermek József legalább nem egyszer így látta.

Eliézer személye és eredete felől különböző téves híresztelések keringtek, amelyekre később még vissza kell térnünk. Egyelőre elég annyi, hogy Jákob udvarmestere és legidősebb szolgája volt, s mint írni-olvasni tudó József tanítója.

- Mondd meg nekem, Ráhel fia -, kérdezte például tanítványától, mikor együtt ültek az istenfa árnyékában, - mi volt az a három ok, amiért Isten utolsónak teremtette az embert, a növények és állatok után?

Erre Józsefnek így kellett válaszolnia:

- Legutolsónak teremtette Isten az embert először azért, hogy senki ne mondhassa, hogy alkotásaiban közreműködött; másodszor az ember megalázása végett, hogy ez így szóljon magában: ’a dongólégy is előbbre való nálam’; és harmadszor, hogy az ember mihamarább lakomához ülhessen, mint olyan vendég, akiért minden előkészület történt.

Erre Eliézer elégedetten felelte:

- Te mondád - és József mosolygott.

De ez volt a legkevesebb. Ez csak egy példa a sok közül az éleselméjűséget és emlékezőtehetséget edző gyakorlatokra, amelyeket az ifjúnak kellett végeznie, s egyben az ős-adomákra és történetkékre, melyekre Eliézer már zsenge korában megtanította s melyeknek aranyszájú elmondásával József később elvarázsolta hallgatóit, akiket szépségének csodálata már enélkül is kótyagossá tett. így szórakoztatta atyját is a kútnál a névről szóló mesével s híradással s hogy mint csalta ki azt Ishava, a szűz, a parázna égi követtől. Mert a lány alighogy megtudta akkor az igazi és leplezetlen nevet, kimondta és erejénél fogva fölemelkedett, sértetlen szüzességgel, a vágyban égő Szemhazájnak fittyet hányva. Az Úr odafönn nagyon kegyesen fogadta és így szólt hozzá:

- Mivelhogy elmenekültél a bűn elől, a csillagok közt adunk neked helyet.

És innen eredt a Szűz csillagképe. Szemhazáj, a követ pedig nem tudott többé fölszállni, hanem lenn kellett maradnia a porban addig a napig, mikor Jákob, Jichok fia, Bét Élben álmot látott az égi lajtorjáról. Ezen a lajtorján s feljárón térhetett csak vissza a magasba, mélyen megszégyenítve, hogy emberi álom révén volt csak képes erre.

Lehet-e mindezt tudománynak nevezni? Nem, hiszen félig sem volt igaz s csak dísze a szellemnek, de igen alkalmas arra, hogy a kedélyvilágot előkészítse komolyabb s szentül valóságos tudás befogadására. így adott oktatást Eliézer Józsefnek a világmindenségről, és pedig a hármas égiről, amely példaszerűen a felső égből, az állatöv égi birodalmából és a déli égtengerből tevődött össze; amelynek pontosan megfelelt a földi, mely ismét három részre, - levegőégre, földkerekségre és földtengerre oszlott. Ez utóbbi, így tanította Eliézer, szalagként futja körül a földkorongot, de alatta is van s a nagy vízözön idején minden résen áttör és vizét a lezuhogó égtenger vizével egyesíti. A földkerekséget pedig úgy kell tekinteni, mint a szilárdra taposott földet és az égi birodalmat odafenn, mint hegyvidéket, melyből két csúcs emelkedik ki, a nap- és hold-orom, Horeb és Szinaj.

Nap és Hold öt más vándorcsillaggal együtt a bolygók és parancsvivők hetes számát alkották, és hét különböző terjedelmű gyűrűben keringtek az állatkor gátján, úgyhogy ez hétemeletes kerektoronyhoz hasonlított, melynek teraszövei az északi égbolt legtetejéig s az Úr székhelyéig magasodtak föl. Odafönn volt Isten és szent hegye szikrázott, mintha tüzes kövekből lett volna, amiképpen a hóborította Hermon szikrázott észak országa fölött. A távolból fehéren csillámló Úrhegyére, melyet mindenünnen és a fa alól is látni lehetett, mutatott Eliézer tanítás közben s József így nem tudott különbséget tenni égi és földi közt.

Megtanulta a számok csodáit és titkait, a hatvanast, a tizenkettest, a hetest, a négyet, a hármat, a mérték isteniségét és hogy miképp felel meg mindez egymásnak, úgyhogy csodálni és imádni kell a nagy összhangot.

Tizenkét képe volt az állatövnek és ezek alkották a nagy körforgás állomásait. Ez volt a tizenkét harmincnapos hónap. Am a nagy forgásnak megfelelt a kicsi, mert ha ezt is tizenkét szakaszra osztották, egy időtartam keletkezett, hatvanszor olyan nagy, mint a napkorong és ez volt a kettős óra. Ez volt a nap hónapja és ugyanolyan észszerűen lehetett tovább osztani. Mert a napkorong átmérője ugyanannyiszor foglaltatik a napéjegyenlőségkor látható nappályában, ahány napja az évnek van, tehát háromszázhatvanszor, és ezeken a napokon a napkelte attól a pillanattól fogva, amikor felső széle megjelent a látóhatár fölött, addig, amíg korongja teljes lett, egy kettős óra hatvanadrészéig tartott. íme, ez volt a kettős perc; és amiként nyárból és télből lett a nagy körforgás, nappalból és éjből a kicsi, akként a tizenkét kettős órából is tizenkét egyes jutott a nappalra és ugyanennyi az éjszakára és hatvan egyes perc a nappal és éjszaka minden órájára.

Micsoda rend, összhang és szépség!

Figyelj csak tovább, Dumuzi, igazi fiú! Legyen értelmed világos, éles és vidám!

Heten voltak a vándorcsillagok és parancsvivők és mindegyikhez egy-egy nap tartozott. De hét volt a száma különöskép a holdnak is, aki az isteneknek, testvéreinek útját egyengette: tudniillik negyedeinek száma, melyek hétnaposak voltak. Nap és hold: az kettő, mint minden a világon és az életben és mint Igen és Nem. Ezért a bolygókat kettőnek és ötnek lehet venni: s milyen jó joggal az ötös tekintetében is! Mert ez áll legszebb viszonyban a tizenkettőhöz, amennyiben ötször tizenkettő a már szentnek bizonyult hatvanat adja, de még szebben a szent hetes számhoz, mert öt meg hét az tizenkettő. S ez minden? Nem, ennek az elrendezésnek és elkülönítésnek segítségével ötnapos bolygó-hetet nyerünk, amelyből hetvenkettő jut egy évre és az ötös az a szám, amellyel a hetvenkettőt szorozni kell, hogy a szent háromszázhatvan adódjék, - egyúttal az év napjainak száma és eredménye a nappálya osztásának a leghosszabb vonallal, melyet korongján át lehet vonni.

Csakugyan ragyogó.

A bolygókat azonban háromra és négyre is lehet osztani, a legteljesebb joggal mindkét részről. Mert három a száma az állatöv uralkodóinak: Nap, Hold és Istár. Három ezenfelül a világszám, amely meghatározza fenn és alant a mindenség tagozódását. Másfelől négy a világtájak száma, melyeknek a napszakok felelnek meg s négy az egy-egy bolygó befolyása alá tartozó részek száma is, melyekre a nappálya oszlik és ezenkívül a Hold és az Istár csillag száma is, melyeknek négy állapota van. S mi az eredmény, ha a hármat néggyel szorozzuk? Az eredmény tizenkettő!

József kacagott. Eliézer pedig a magasba emelte kezét és így szólt:

- Adonáj!

Hogyan lehetséges, hogy ha a hold napjait állapotainak számával, tehát néggyel elosztjuk, ismét a hétnapos hétre lyukadunk ki? Ez az ő ujja volt.

A négy világpont alapján, melyek a nappályát fölosztják, az évet négy negyedre lehet bontani, amelyek egyenkint három hónapot ölelnek fel, valamint a nap a reggelt, a délt és az estét. De lehet az állatöv háromsága szerint harmadolni is s akkor négyszer három hónapunk van, mint az alföld kosimádóinak.

Mindezekkel a számokkal ifjú-József mint labdákkal játszadozott az aggastyán felügyelete alatt és ekképp hasznosan szórakozott. Belátta, hogy az embernek, akinek Isten értelmet adott, hogy a szentségest, de nem egészen összhangzót kiigazítsa, a háromszázhatvan napot a napévvel ki kell egyenlítenie, öt napot iktatva be végezetül. Gonosz és veszedelmes napok voltak ezek, téli éjszakák sötétségébe burkolt sárkány- és átoknapok; csak elmúltjukkal jött meg a tavasz s kezdődött az áldásidő; az ötös szám itt riasztó színt nyert. De nagyon rossz volt a tizenhármas is és pedig miért? Mert a tizenkét hold-hónapban csak háromszázötvennégy nap volt és időről-időre póthónapokat kellett beiktatni, melyek az állatöv tizenharmadik jegyének, a hollónak feleltek meg.

Fölöslegességük a tizenhármas számot szerencsétlenné bélyegezte, aminthogy a holló is baljós madár volt. Ezért Benoni-Benjámin csaknem meghalt, amikor a születés szorosán, miként a világhegy csúcsai közt vivő hágón átkelt s csaknem elbukott a harcban az alvilág hatalmával szemben, mivel Jákob tizenharmadik gyermeke volt. De helyette Dina lett az áldozat s ő pusztult el.

Jó volt belátni a szükségszerűt s így Isten szándékába beléhatolni. Mert számcsodája nem volt egészen kifogástalan és az embernek kellett azt értelmes módon helyrebillenteni; a kiigazításon azonban átok és kárhozat volt és maga a tizenkettes, e különben mindig szép szám is baljelentésű lett eközben, mert ővele kellett a holdév háromszáz- ötvennégy napját a hold-napév háromszázhatvanhatjára pótolni. Ha azonban háromszázhatvanötnek vesszük a napok számát, akkor, József számítása szerint, mindig hiányzott egy negyed nap és ez a hiányosság a körfolyam ismétlődései közben földuzzadt, úgyhogy ezernégyszázhatvan negyednap egy egész évet tett ki. Ez volt a Kutya-csillag ideje; és József idő-tér szemlélete itt emberfelettivé nőtt, kis körökből egyre hatalmasabbak felé tört, amelyek ezeket nagy messzeségben keringték körül, irtózatos terjedelmű zárt évekké. Már maga a nap is egy kis év szakaszaival, nyárvilágával és télsötétjével, s a napok a nagy körforgásban foglaltatnak. De emez csak viszonylagosan nagy, mert ezernégyszázhatvanegy körfolyam összeségében a kutyacsillagévet teszi. Már most a világ roppant körforgásából s leforgásából áll a legnagyobb - vagy talán még mindig nem véglegesen a legnagyobb - éveknek, melyek mindegyikének megvan a maga nyara és tele. Utóbbi akkor kezdődik, ha valamennyi csillagzat a Vízöntő vagy a Halak jegyében áll, előbbi akkor, ha a csillagok az Oroszlán vagy a Rák jegyében állnak. Minden tél vízözönnel kezdődik és minden nyár tűzvésszel, olyanformán, hogy egy kezdő és egy végpont közt minden világ-keringés és nagy körforgás beteljesül. Ezek közül mindegyik négyszázharminckétezer évből áll és hajszálpontos ismétlődése minden megelőzőnek, minthogy a csillagzatok is ugyanabba a helyzetbe tértek vissza és nagyban és kicsinyben ugyanazt a hatást kellett, hogy kifejtsék. Ezért a világkörforgásokat »az élet megújulásának«, vagy a múlt visszatérésének, avagy sörök ismétlődésnek is nevezték. Ezenkívül nevük volt még: »Ólam« és »Eon«; Isten pedig az eonok ura volt, El ólam, az eonokon át élő, Háj ólam és ő volt, aki az ember szívébe olamot adott, azaz képességet, hogy elgondolja az eonokat s ekként bizonyos értelemben mesterükké lendüljön...

Büszke tanítás volt ez. József nagyvonalúan szórakozott. Hiszen mi mindent nem tudott még Eliézer ezenkívül! Titkokat, melyek a tanulást nagy és jóleső gyönyörűséggé tették, éppen azért, mert titkok voltak, amiket e földön csak kisszámú s hallgatag főokos ismert templomokban s udvarházakban, nem pedig a nagy tömeg. Így például Eliézer tudta s tanította, hogy a babilóniai kettős-rőf megfelel az inga hosszának, mely kettős percenként hatvan kettőslendületet tesz. József, bármily fecsegő volt is, senkinek nem árulta el ezt, mert ebből ismét a hatvanas szám szentsége derült ki, mely a szép hatossal sokszorozva a legszentebb háromszázhatvanat adja, és evvel magasztosan egyezett az, hogy egy derekas gyalogos percenként százhúsz háromnegyed kettős-rőf hosszú lépést tesz, összesen tehát kilencven kettős- rőföt jár meg, négy perc alatt pedig, vagyis a nap háromszázhatvanad része alatt háromszázhatvan kettős-rőföt, és József írásban kiszámította, mennyit tud ekképp járni egy kettős-óra és egy egyszerű óra alatt.

Megtanulta a hosszúság- és útmértékeket, és a maga járásából meg a nap járásából egyszerre vezette őket le, ami nem volt vakmerőség, amint Eliézer is megnyugtatta tanítványát, mert az ember a kis világ, amely pontosan megfelel a nagynak, és így játszották szerepüket a körforgás számai a mérték egész épületében és az időben, amely térré lett.

Az idő űrré lett és így súllyá; mert értelme előtt úgy látszott, mindegy, hogy két vízoszlop magasságát hasonlítjuk-e össze, vagy két tartály űrtartalmát, avagy a víztartalom súlyát. Az alap-súly ama víz- vagy bor mennyiség súlya volt, amely megtöltött egy kockaalakú edényt, melynek pereme egy kettős-rőf tizedét tette ki. Ez volt a nehéz mina. A könnyű félannyi súlyú volt, és hány tett volna ki belőlük egy talentumot, ha nem hatvan? Hatvanad részük viszont a könnyű arany-sékel volt, és így tanulta meg József az értékeket és pénzsúlyokat aranyban, ezüstben és rézben a közönséges, a királyi, a babilóniai és a föníciai norma szerint. Gyakorolta magát a kereskedelmi számításokban, rézérté-keket átszámított ezüstre, becserélt egy ökröt annyi olajra, borra és búzára, amennyi ércértékének megfelelt, és mindezt olyan eleven ésszel, hogy Jákob, miközben figyelte, csettintett nyelvével és így szólt:

- Akár egy angyal! Szakasztott, mint egy angyal Araboth seregéből!

Mindehhez József még megtanulta a legszükségesebbet a betegségekről és gyógyszerekről, az emberi testről, amely a kozmikus hármas szám szerint szilárd, folyékony és gáz- nemű anyagokból állott. Megtanulta beosztani a testrészeket az állatöv jegyeinek és a bolygóknak megfelelően, nagyra- becsülni a vesehájat, mivel az általa védett szerv a nemzőszervekkel állt összefüggésben és az életerő benne székelt, a májat a különböző kedélyállapotok forrásaként fölismerni, és egy mezőkre osztott és föliratokkal bőven ellátott agyagminta segítségével emlékezetébe vésni a tanrendszert, mely szerint az ember belseje a jövendő dolgok tükre és biztos előjelek tárháza. Aztán megtanulta a földkerekség népeit.

Hetven vagy valószínűleg hetvenkét nép volt, mert ennyi az év ötnapos heteinek száma s egyikük-másikuknak életmódja és bálványozása igazán borzalmas volt. Elsősorban a legmagasabb észak barbáraira érvényes ez, akik Magóg országát lakták, messze Hermon magaslatain túl és még Hanigalbat országán is túl, északra a Taurustól. De iszonyatos volt a legtávolibb nyugat is, Tarsis, ahová Szidon félelmet nem ismerő férfiai eljutottak, hosszában végighajózva a Nagy Zöldvizet végtelen napok alatt. Kittimbe, azaz Szicíliába is elhatoltak ezen az úton Szidon és Gebal messzeség és cserebere után sóvárgó lakosai és ott telepeket alapítottak. Nagyban hozzájárultak a földkerekség megismertetéséhez: nem éppen azért, hogy a bölcs Eliézer tananyaghoz jusson, hanem inkább űzve a vágytól, hogy fölkeressék a távoli népeket és bíborszöveteiket és művészi hímzéseiket rájuk tukmálják. Voltak szelek, melyek szinte maguktól vitték a hajót Ciprusba, vagy Alasiába és Dodanimba, azaz Rodoszba. Nem is volt túlságosan veszedelmes onnan az út Mucri-országba és Egyiptomba, ahonnan egy tengerár, mely kegyelte a kereskedelmi szellemet, hajóikat hazavitte. De Egyiptom fiai is leigázták Kust és föltárták a megismerés számára a négerek földjét a Nílus felső vidékén, dél felé. Összeszedték bátorságukat, szintén hajóra szálltak és fölkutatták a tömjén földjét a Vörös-tengernél, Puntot, a főnix-madár birodalmát. A legtávolabbi délen volt Ofir, az aranyország hír szerint. Ami napkeletet illeti, volt egy király Elamban, akit még nem lehetett megkérdezni, hogy el tud-e látni tulajdon magán túl, a maga égtája felé. Valószínűleg nem tudott volna.

Mindez csak ízelítő abból, amit Eliézer az istenfa alatt József elméjébe vésett. Az ifjú pedig az aggastyán utasítása szerint mindent följegyzett s vállára hajtott fejjel addig olvasgatta, amíg betéve nem tudta. Természetesen mindennek alapja és vezető fonala az olvasás és írás volt; mert különben csak röpke hallomás és újra elfelejtés volna mindennek sorsa az emberek között. Ezért Józsefnek egyenes derékkal kellett guggolnia a fa alatt, szétterpesztett térddel s ölében az írószerszámot tartva, agyagtáblát, amelyre a vesszővel ékalakú jeleket rótt, vagy nádhártyából összeragasztott lapokat, simított birkabőr- vagy kecskebőr-darabkát, amelyre a szálkásra rágott vagy hegyesre faragott tollal sorakoztatta egymás mellé szarkalábjait, közben tustartója piros vagy fekete csészéjébe mártogatva. Fölváltva használta a táji vagyis emberi írást, mely a mindennapi szójárás és beszédmód megrögzítésére volt alkalmas s mellyel föníciai mintára legvilágosabban lehetett írásba foglalni a kereskedelmi leveleket és számításokat, - és ismét az isteni írást, a bábeli hivatalos-szent írást, a törvényét, a tanét és a mondákét, amelyhez agyagtábla és vessző kellett. Eliézernek számos szép mintája volt ehhez, a csillagokról szóló írások, himnuszok a holdhoz és a naphoz, kortáblák, időjárásföljegyzések, adóívek, valamint őskori verses fabulák töredékei, amelyeknek minden szava hazugság volt, de oly hetyke ünnepélyességgel hangzottak, hogy a szellem igaznak hitte őket.

Ezek a világ és az ember teremtéséről szóltak, Mardug harcáról a sárkánnyal, Istár fölemeltetéséről szolgaállapotából királyi méltóságra és pokoljárásáról, szülőfűről és élet-vízről, csodálatos történetéről Adapának, Etanának és ama Gilgamesnek, akinek teste isteni húsból volt és akinek mégsem sikerült semmi módon megnyernie az örökéletet. József mutatóujjával olvasta mindezt és fegyelmezett tartással, görnyedés nélkül írta le, csupán szemhéját eresztve alá. Legjobban Etana vitéz története szórakoztatta s barátságának meséje a sassal, akit a kígyó egy verembe dobott, hogy éhen és szomjan vesszen, ám Etana kihúzta a sast a gödörből, akivel azután fölvitette magát Anu egébe s oly magasan szállt csakugyan, hogy a föld kalácsnak és a tenger kenyereskosárnak látszott alatta. De mikor föld és tenger egészen eltűnt, Etana sajnos nagyon megijedt és a sassal együtt a mélybe zuhant, - kiábrándító vég mindenesetre. Annál vonzóbbnak tűnt föl a tanuló előtt például Gilgámes nagy történetének egy bizonyos epizódja: hogyan térítette emberi életre egy Uruk városi leányzó Engidut, az erdő fiát, hogyan tanította meg a fél-állatot szépen enni és inni, olajjal megkenni magát és ruhát viselni, röviden emberré és városivá válni. Vonzotta s kitűnőnek találta, ahogy a leány a puszták ordasát megemberesítette, miután hat napon és hét éjszakán tartó szerelmeskedéssel fölkeltette fogékonyságát a kifinomult élet iránt. Bábel nyelve sötét pompával folyt ajakáról, ha ezeket a sorokat mondta, úgyhogy Eliézer megcsókolta tanítványa ruhájának a szegélyét és fölkiáltott:

- Dicsőség neked, kedvesnek fia 1 Ragyogóan haladsz és rövid idő múlva egy nagy fejedelem maszkírja leszel és egy nagy király emlékeztetője! Gondolj rám, ha eljutsz a birodalomba!

Ezután József újra kibandukolt testvéreihez a mezőre vagy a legelőre, hogy a könnyebb munkában kisbéresként segédkezzen. Ám azok fogukat vicsorítva szóltak:

- Ni, ott cselleng a tintásujjú kölyök, végigböngészte már vízözönelőtti köveit! Olyan szíves lesz talán, hogy megfeji a kecskéket, vagy csak bennünket les, hogy nem vágunk-e ki egy darab húst az állatok testéből a fazekunkba? Hej, ha kedvünk szerint elnáspángolhatnánk, nem vinné el szárazon, de sajnos, semmit sem tehetünk Jákob félelme miatt!

Test és lélek

Ha a József és testvérei között fönnálló viszony súlyos megzavarodását, amint az évek folyamán kialakult, az egyesről az általánosra, a napi súrlódásokról és egyenetlenkedésekről az alapvető okokra vezetjük vissza, akkor első és végső okként az irigységet és elbizakodottságot pillantjuk meg; és aki az igazságot szereti, nem egykönnyen döntheti el, vajon ennek vagy amannak a bűnnek, tehát személy szerint szólva a magányosnak vagy a tömegnek, amely egyre fenyegetőbben fogott össze ellene, rovására írja a szerencsétlen helyzet vétkét. Éppen az igazságszeretet és a becsületes vágy, hogy a pártosságnak minden kísértésétől ment legyen, indítaná talán a bíráskodót arra, hogy az elbizakodottságot rója föl a baj kiindulópontjaként és a szerencsétlenség forrásaként; ám ismét az igazságszeretet kényszerítené annak bevallására, hogy a világon csak nagyritkán adódott ennyi ok elbizakodottságra - és ennek következtében persze irigységre is - mint itt és ekkor.

Ritkaság, hogy szépség és tudomány e világon találkozzanak. Akarva nem akarva megszoktuk, hogy a tudást csúfnak, a bájt viszont szellemtelennek és - ami éppen lényegéhez tartozik - jó lélekkel szellemtelennek képzeljük, mert írástudásra, szellemre, bölcsességre nemcsak szüksége nincs, hanem inkább az a veszedelem fenyegeti, hogy általuk eltorzul és megsemmisül. A szellem és a szépség közt tátongó szakadék példaszerű áthidalásával azonban, a két adomány egyesülésével egyvalakiben egy hasadás szűnik meg, melyet a természetes emberihez tartozónak szoktunk tekinteni, és így önkéntelenül az istenire kell gondolnunk. Az elfogulatlan szem az isteni föloldódottság e jelenségét szükségszerűen a legtisztább elragadtatással szemléli, ellenben ugyanez a tünemény nagyon alkalmas rá, hogy azoknál, akiknek okuk van rá, hogy fényessége által magukat rövidségben és homályban érezzék, a legkeserűbb érzéseket váltsa ki.

Itt ez volt az eset. Az a boldog igenlés, melyet az emberi szívben bizonyos jelenségek keltenek, melyeket tárgyilagosan szépségnek mondunk, Ráhel elsőszülöttjének esetében ilyen töretlenül nyilvánult meg; olyan csinosnak ítélték, - akár tudjuk ma osztani ezt a lelkesedést, akár nem, - hogy szépsége már igen korán és elég messze földön közmondásos lett. Es ennek a bájnak megadatott, hogy a szellemet és a szellem képességeit is magába tudja olvasztani, vidám buzgósággal megragadni, magába szívni és a maga pecsétjével, a báj pecsétjével ellátva magából ismét kiárasztani, úgyhogy a kettő között, szépség és szellem között eltűnt minden ellentét és csaknem minden különbség. Mint mondtuk, a természetes hasadás megsemmisülését isteninek kellett érezni. Értsük meg ezt jól. Nem istenivé semmisült, mert József ember volt, hozzá igen esendő és sokkal egészségesebb eszű, semhogy ezt alapjában ne tudta volna mindenkor; hanem az isteniben semmisült meg: és pedig a holdban.

Tanúi voltunk egy jelenetnek, ami igen jellemző a testi-szellemi vonatkozásra, melyben a fiatalember e varázsos csillaghoz állt, - atyja háta mögött, természetesen, akinek a helyszínre érve nem volt sürgősebb dolga, mint megróni a meztelenséget, mellyel mindensége a fönnragyogó meztelen szépségére kacéran felelt. A hold lényegével azonban nem csupán a szépséggondolat varázsa fűzte össze az ifjút: ezenkívül és éppoly szorosan összefűzte a bölcsesség és írástudás eszméje is, mert a hold Thot égi jelképe volt, a fehér páviáné és az írásjelek föltalálójáé, az istenek szónokáé és írnokáé, szavaik följegyzőjéé és azoknak védőuráé, akik írtak. Szépség- és jelvarázs volt tehát egyszerre és egységként, ami akkor megrészegítette és magányos ceremóniájának jellegét megadta, - e némileg oldalutas, kúsza és elfajulásra hajló ceremóniának jellegét, mely nyilván alkalmas volt arra, hogy nyugtalanítsa az atyát, de éppen azért könnyedén az ittasba játszott, mert a testi és szellemi érzések elragadó módon kereszteződtek benne.

Kétségkívül minden emberben van, többé vagy kevésbé tudatosan, egy elképzelés, egy kedvenc gondolat, amely titkos elragadtatásának forrása, és amely életérzését táplálja és fönntartja. József számára ez az izgató eszme test és szellem, szépség és bölcsesség házassága volt és a kettőnek egymást kölcsönösen erősítő tudata. Káldeai utazók és rabszolgák beszélték neki, miként üttette le fejét Bel az ember megteremtésének céljából, miként keveredett el vére a földdel és miként támadtak elevenek a véres göröngyökből. Nem hitte a regét; de ha tulajdon létét akarta érzékelni s titokzatos módon örülni rajta, földinek és isteninek erre a véres elkeveredésére emlékezett, s különös boldogsággal magát is ebből az anyagból támadottnak érezte és mosolyogva gondolt arra, hogy a test és szépség tudatát a szellem tudatával kell javítani és erősíteni, és megfordítva.

Amiben hitt, az volt, hogy Isten szelleme, akit a szineáriak »mummu«-nak neveztek, töprengett a káosz vizei fölött és az ige által teremtette meg a világot. Azt gondolta: Gondolkozz! A szó által, a szabad és független szó által keletkezett á világ és keletkezik még ma is, - bárha létezik is ez vagy az a dolog, valójában csak akkor nyer tulajdonképpen létet, ha az ember szavával létet ad neki és néven nevezi. Nem kellett-e hát mégoly csinos és szép fejnek is meggyőződve lenni a szóbeli bölcsesség fontosságáról?

Ám mi sem természetesebb, mint hogy ezek a hajlamok és ezeknek Jákobtól is több, nyomban fölsorolandó okból támogatott ápolása Józsefet végképp elválasztották Leának és az ágyasoknak fiaitól és mennyi csiráját rejtette ez az elkülönülés egyfelől a gőgnek, másfelől a rosszakaratnak! Íróvesszőnk vonakodik, hogy a testvéreket és törzsfönntartókat, kiknek nevét ma is minden gyermek joggal tanulja meg betéve, születésük rendje szerint, szőröstül-bőröstül közönséges fickóknak jellemezze. Némelyikükre legalább, például Jehudára, aki bonyolult és kínlódó jellem volt, de a csupa tisztesség Rubenre is, ez különben sem illene egészen. Ám szépségről sem azoknál, akik Józsefhez közel- álltak ifjúságban, sem azoknál, akik már jól benne voltak a húszas években, mikor ő még csak tizenhetet számlált, egyáltalában szó sem lehetett, noha valamennyi izmos legény volt s kivált a Lea-sarjak, elsősorban Simeon és Lévi, de Reuben és Jehuda is, atlétái termettel dicsekedhettek; ami pedig a szókészséget és tudományt illeti, egy se volt közöttük, aki ne lett volna egyenesen büszke rá, hogy mit se tart felőle és mit se ért az egészből. Bilha Naftálijáról ugyan már korán mondogatták, hogy jól forog a nyelve, ezt az ítéletet azonban népiesen szerény igények kielégítése szülte s Naftáli beszélőtehetsége végeredményben meglehetősen alacsony nyelvkészségben merült ki, amelynek semmi tudományos alapja nem volt és semmi magasabbra nem irányult. Mindnyájan azok voltak, ami József is kellett volna, hogy legyen, ha igazán közösségükbe akar olvadni: pásztorok és alkalmilag, másodsorban földmívelő parasztok, rendkívül tiszteletreméltók mindkét minőségükben s tele gyűlölettel öccsük ellen, aki atyjuk engedelmével azt képzelte, pásztor is lehet, de csak mellesleg, mintegy balkézről s ugyanakkor az írástudót és táblaolvasót is játszotta. Mielőtt fölmerült körükben József csúfheve, mely a legkeserűbb gyűlölet kifejezése volt: »álmok álmodója«, gúnyosan Noé-Utnapistimnek, nagyeszűnek, vízözönelőtti kövek betűzőjének nevezték, ő viszont, hogy megfeleljen, »kutyafejűeknek« és »jóról-rosszról mit se tudó népségnek« nevezte őket, - szemtől-szembe nevezte őket így, csupán és egyedül Jákob félelmének védelme alatt, amely nélkül nyilván kékre-zöldre verték volna. Bizonnyal nem lett volna számunkra kellemes látvány; de ne csábítsanak el bennünket a szép szemek, hogy a választ kevésbé gáncsot- érdemlőnek ítéljük, mint a csúfolkodást. Ellenkezőleg: mert mi haszna a bölcsességnek, ha még a dölyftől sem tud megvédeni bennünket?

És hogyan állt Jákob, az atya mindezzel szemben? Jákob nem volt tudós. Természetesen a délkánaáni mellett a babilóniai nyelvet is beszélte, sőt ezt még jobban, mint amazt, de az egyiptomit nem, már csak azért sem, mert amint említettük, minden egyiptomit megvetett és utált. Amit erről az országról tudott, annak alapján a zsarnokság és erkölcstelenség hazájának tartotta egyszerre. Az államilag berendezett szolgaság, ami ott nyilván meghatározta a lakosok életét, sértette öröklött érzékét a szabadság és felelősségvállalás iránt s az állat- és halott-tisztelet, amely odalenn virágzott, szörnyűség és ostobaság volt szemében, ez még nagyobb mértékben, mint amaz, mert a földalattinak minden tisztelete, amely pedig igen jókor, már a földinél megkezdődött, a gabonamagnál, mely a földben termékenyülve halt el, erkölcstelenségnek számított előtte. Az iszapos országot odalenn nem »Kémé«-nek vagy »Micráim«- nak nevezte, hanem »Seol«-nak, pokolnak, halottak országának; és szellemi-erkölcsi ellenszenve kiterjedt a túlhajtott tiszteletre is, amelyben, hallomása szerint, az írástudás azon a földön részesült. Saját tudása e területen alig állt többől, mint nevének lejegyzéséből, ha jogi szerződések alá kellett rónia, de ilyenkor is legtöbbször pecsétet használt. A mesterség további részét átengedte Eliézernek, legidősebb szolgájának és bízvást tehette ezt, mert szolgáink ügyessége a mi ügyességünk és Jákob méltóságának súlya nem ilyesmin alapult. Lényege szerint szabad, őseredeti és személyes volt, az érzés és átélés hatalmából fakadt, ez az átélés pedig ősképek bölcs és jelentős beteljesítése volt; Jákob természetes szellemiségéből eredt, mely mindenki számára érzékelhetőn sugárzott belőle s olyan tehetséggel, álmodni- tudással, istenérzéssel megáldott férfiú súlya volt, aki a tulajdonképpeni írástudományról egykönnyen lemondhatott. Nem volna illendő párhuzamot vonni kettejük között s ez magának Eliézernek sem jutott volna soha életében eszébe. Avagy várhattuk-e volna Eliézertől, hogy az égi lajtorja álmát álmodja, vagy Isten segítségével oly fölfedezéseket tegyen a természet birodalmában, mint a tarka juhokat létrehozó rácsodálkozás csodája? Soha, soha!

Miért pártfogolta hát Jákob József irodalmi kiművelését írástudó szolgája által s miért nézte tetszéssel a tanítást, holott tudnia kellett, mily veszedelmes az fiára és fia viszonyára testvéreihez? Két oka volt ennek, szeretetből fakadó ok mindkettő, becsvágyó az egyik, védő-nevelő a másik. Lea, a megvetett, tudja jól, mit mond, midőn József születésekor magának és magzatainak azt jövendölte, hogy semmivé lesznek ezentúl Jákob szemében és könnyűvé, mint a füst. Ama nap óta, mely az igazinak gyermekével, Dumuzival, a gyenge hajtással, a szűz fiával ajándékozta meg, Jákob előtt csak egy cél lebegett: a későszülöttet a korábbiak elé helyezni, élükre, a legelső helyre és egyáltalában az ő kezére játszani át az elsőszülöttséget, aki csak Ráhelnak volt elsőszülöttje. Haragja, midőn Reuben oly gyalázatosán bűnözött Bilhával, eléggé valódi volt, nagyon is valódi és őszinte kétségtelenül, ám azonkívül némiképp megjátszott is és célszerű fölfokozással kifejezett. József nem tudta ezt vagy csak félig tudta, de midőn akkor gyermekesen gonosz szavakkal leleplezte atyja előtt az eseményt, Jákob első gondolata ez volt: most megátkozhatom a legnagyobbat, és szabad lesz a tér a kicsi előtt! De éppen, mert tudta, hogy ezt gondolja és féltében is a Ruben után következők elkeseredésétől, nem merte nyomban végképpen kihasználni az alkalmat és Józsefet kifejezetten a gonosztevő helyére emelni. Inkább függőben hagyta a dolgokat, s várófélben mintegy fönntartotta kedvence számára a díszhelyet, az örökség és kiválasztás helyét. Mert az örökösválasztásról, Ábrahám áldásáról volt szó, melynek Jákob volt hordozója, melyet Ézsau helyett vett át a Vaktól s melynek továbbadásánál maga sem akart olyan egyenes úton járni, melyről görbére lehet térni. Ha irányítani lehetett a dolgot valamennyire, Józsefé kellett, hogy legyen a drága kincs, aki szemmelláthatóan testben és lélekben méltóbb volt rá, mint a nehézkes, de egyben könnyelmű Ruben: és minden eszköz jó volt, hogy alkalmasságát kifelé is, mások előtt is, maguk előtt a testvérek előtt is nyilvánvalóvá tegye, például a tudomány. Változtak az idők: Ábrahám szellemi örököseinek eleddig nem volt szükségük tudományra, Jákob a maga személyé-ben nem érezte hiányát. A jövőben azonban, ki tudja, talán, ha nem is szükséges, de mégis hasznos és kívánatos lehet, hogy az áldottfejű egyúttal tanultfejű is legyen. Többé vagy kevésbé, - mindenesetre előnyt jelentett és József nem lehetett eléggé előnyben testvérei előtt.

Ez volt hát egyik oka Jákob helyeslésének. A másik mélyebben rejlett a gondoskodó atyaiságban, a gyermek lelkiüdvét és vallási épségét illette. Tanúi voltunk, amikor egy este a kútnál Jákob gyengéd óvatossággal kért véleményt kedvencétől a remélhetőn hamar bekövetkezőről, az őszi esőzésről, közben mintegy védelmezőn terjesztve fölé kezét. Nem szívesen tette föl a kérdést. Csak a hatalmás vágy, hogy a bekövetkező s életbevágó fontosságú esőzésről megtudjon valamit, indíthatta arra, hogy fölhasználja fiának kedélyállapotát, amelyet ha nem is minden csodálat nélkül, de túlnyomóan mégis aggodalmas ellenkezéssel nézett.

Ismerte József hajlamát a könnyen eksztatikus állapotra, a csak félig természetes, félig megjátszott, de aztán megint valódi próféta-görcsre, s atyai állásfoglalása igen ingatag volt ezzel szemben, mert mélyen áthatotta ezeknek a hajlamoknak bal-szent kétértelműsége. A fivérek - ah, nem, egyikük sem adta soha az efféle kiválasztottságnak legcsekélyebb jelét sem, nem voltak a megszállottak és látnokok közül valók, Isten látta lelküket. Nyugodtan lehetett aludni felőlük, az elragadtatás, akár gonosznak, akár szentnek fogjuk föl, idegen volt tőlük, és hogy József jelentékeny, bár aggasztó módon elütött tőlük ebben is, az vágott Jákob terveihez: kitüntetésnek lehetett értelmezni, amely oly sok más kiválósággal párosulva megokolttá tette kiválasztatását.

Mindamellett Jákobot nem nyugtatták meg észlelései. Akadtak az országban egyesek - az atyai szívnek nem lett volna kedves, ha József ezek közé tartozik. Akadtak szent együgyűek, őrjöngők, megszállottak, akik azzal a képességükkel keresték kenyerüket, hogy tajtékzó szájjal jövendőt tudtak mondani, jóslat-dadogók, akik vándorolva vagy sziklabarlangjukban fogadva a látogatókat, holmi útmutatásokért szerencsés napokat, elveszett tárgyakat illetőleg élelmiszert vagy pénzt söpörtek be. Jákob nem szívelte őket istenfélelemből, de tulajdonkép senki sem szívelte őket, ha megbántásuktól óvakodott is mindenki. Piszkos tekergők voltak ezek, tele rendellenes és hóbortos szokásokkal; a gyerekek utánuk szaladtak és rájuk kiáltottak hátuk mögött: Aulazau lalakaula, mert ilyesfélekép hangzott jövendőmondásuk. Testüket megsebezték és megcsonkították, dögöt ettek, igával a nyakukban kóboroltak, vagy vasszarvakkal homlokukon; egyik-másik meztelenül járt. Ez illett hozzájuk: szarv és mezítelenség. Tudta mindenki, hányadán van velük és mi rejlett viselkedésük legmélyén: semmi más, mint bálványozó tisztátalanság és ájtatos paráznaság, a földmívelő földnépének termékenységi ünnepe és elragadtatott nemzésáldozata Meleknek, a Bikakirálynak lábánál. Ez nem volt titok; mindenki tudott az összefüggésről és a vonatkozásról; csakhogy valami kedélyes hódolattal tudott róla, menten ama érzékenységtől, melyre Jákobot szellemi hagyománya kényszerítette. Nem kifogásolta az értelmes nyíl- vagy kockavető-jóslást, ha ilyen-olyan üzlet áldás-órájának kifürkészéséről volt szó s áhítattal figyelte a madarak röptét vagy az áldozati füst kanyargását. Ahol azonban az isten-értésnek vége szakadt s buja mámor lépett helyébe, ott kezdődött számára az, amit »hóbortosság«-nak nevezett, s ez kemény szó volt szájában, eléggé kemény, hogy a legnagyobb fokú megvetést fejezze ki. »Kánaán«-hoz tapadt az ősatya sötét története a sátorban, akinek mezítelenül s csupaszon maradt szeméremmel kellett távoznia, kurafiként, az ország báljai közé. Lemeztelenítés, ujjongó körtánc, ünnepi tobzódás, szertartásos paráznaság a templomi asszonyokkal, Seol-kultusz és »Aulazakaulala« és vad görcs-jóslás: mindez »Kánaán« volt, egységbe olvadt, összetartozott és hóbortosság volt Jákob előtt.

Elgondolni is félelmetes, hogy József, gyermekes hajlama révén a szemforgatásra és álomban beszélésre, érintkezésben állhat ezekkel a tisztátalan lélektájakkal. Jákob maga is, láthattuk, álomlátó volt, - de mily tisztes álmokat látott! Istent álmodta meg nagy királyként és angyalainak seregét és lélekemelő ígéretét hallotta a hárfák zúgásán keresztül. De magától értetődik, hogy az ilyen fölemeltetés a szomorúságból és végső megaláztatásból értelmes mértéktartása és szellemi tisztessége folytán nagyon különbözött minden csúf igézettől. Kín és gyötrelem volt, hogyan finomodtak az atyák tisztes képességei és adományai dekadens romlottsággá az ingatag fiakban! Ah, szeretetreméltó volt látni az atyait a fiúban, de egyben megdöbbentő és aggodalomkeltő is lenge elfinomulásában! Az egyetlen vigasztaló, hogy József oly ifjú volt: ingatagsága még megerősödhetett, erőteljesebb és gyökeresebb lehetett, tiszteletreméltóvá érhetett az isten-értésben. Ám, hogy az ifjú hajlama a különben is kétes elragadtatásra a meztelenségtől sem volt idegen, az önátadástól, tehát Báltól és Seoltól, a halálvarázstól és földalatti esztelenségtől, nem kerülte el Jákobnak, az atyának erkölcsi éleslátását s épp ezért nézte jó szemmel az írástudó hatását kedves fiára. Jó volt, hogy amit József tanult, azt hozzáértő vezetés alatt, szabály szerint sajátította el szóban és írásban. Jákobnak erre nem volt szüksége; legnagyszerűbb álmai is tisztesek és mértéktartók voltak. Am József álmainak, úgy érezte az öreg, szükségük van a betűbe foglalt értelem szigorú zablájára - ez áldásosán hathatott ingatagsága megerősítésére, és művelt fővel már semmi közössége nem lehetett a szarvas pucéran-tekergőkkel és tajtékzószájúakkal.