GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: When Passion Rules

Gallery Books

A Division os Simon&Schuster, Inc.

New York, 2011

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvborító: Szabó Vince

Copyright © 2011 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-755-0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő:  Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Előhang

Leonard Kastner mostanában egyre többször gondolt arra, hogy vissza kéne vonulnia. Miért is ne? Az időzítés tökéletes lenne. Annyi pénzt keresett már, amiről régebben álmodni sem mert volna, ráadásul minden különösebb erőfeszítés nélkül, csupán a természetes képességeit felhasználva. A pályafutása csúcsán volt, sosem vallott kudarcot, és még egyetlen megbízást sem utasított vissza. Az ügyfelei ismerték a hírét, és azt is tudták, hogy nem érdeklik a részletek. Néhányan csak azután árulták el neki, pontosan miről van szó, miután elvállalta a munkát. Ám Leonard az idő múltával egyre visszataszítóbbnak találta a foglalkozását, és kezdte elveszíteni a keménységét. Ha az ember nem törődik semmivel, akkor nem számít neki, hogy mit csinál. De ha egyszer kételyei támadnak a tevékenységével kapcsolatban, kezd finnyásabb lenni.

Jóval nagyobb vagyont halmozott fel, mint amit valaha fel tud élni, és nem kellett veszélyes kalandokba bocsátkoznia a megélhetésért. Arra pedig végképp semmi sem kényszerítette, hogy ezt a bizonyos munkát elvállalja. De olyan sok pénzt ajánlottak fel érte, hogy egyszerűen nem tudta visszautasítani az ajánlatot.
Az elmúlt három évben összesen nem keresett ennyit, ráadásul a megbízót képviselő szolga az összeg felét előre oda is adta. Nem csodálkozott, hogy olyan hatalmas összeget ígértek neki. Ez is azon kevés munkák egyike volt, amikor a megbízó csak a beleegyezése után volt hajlandó elárulni, hogy mi lesz a dolga.

Még sosem kérték tőle, hogy egy nőt öljön meg. Most viszont egy még borzalmasabb bűn elkövetésével fogja befejezni a ténykedését: egy gyermek meggyilkolásával. Ráadásul nem akármilyen gyermekről volt szó, hanem magáról a trónörökösről. Politikai leszámolás? Frederick király elleni bosszú? Leonardnak nem kötötték az orrára az indítékot, és őt nem is érdekelte. Az idő múlásával kiveszett belőle minden emberség. Ez is egy olyan munka, mint a többi. Legalábbis ezt hajtogatta magában, mert elhatározta, hogy nem fog egy csúfos kudarccal búcsút inteni a pályafutásának. Csak azért tartotta visszataszítónak a feladatot, mert kedvelte a királyát és szerette a hazáját. De a király majd nemz újabb örökösöket, ha már nem gyászolja az elhunyt feleségét és újranősül. Hiszen még fiatal.

Nem volt nehéz fényes nappal bejutnia Frederick király palotájába. A palota a Lubínia fővárosára néző, régi erőd udvarán állt, és a kapuit ritkán tartották zárva. Persze őrizték őket, de szinte mindenkit beengedtek, még akkor is, amikor a király ott tartózkodott. De most nem volt ott. Négy hónappal korábban, közvetlenül a felesége temetése után, visszavonult a hegyek között fekvő téli rezidenciájába, hogy zavartalanul gyászolhasson. A királyné megajándékozta egy trónörökössel, majd néhány nap múlva meghalt. És most valaki holtan akarja látni a csecsemőt.

Leonardot azonnal megállították volna a kapuknál, ha megneszelik, hogy kicsoda, mert igencsak rossz híre volt. De ez az álnevének, Rasztibonnak szólt. Ezen a néven a saját országában és több szomszédos államban is vérdíjat tűztek ki a fejére. Ugyanakkor senki sem tudta, hogy néz ki Rasztibon. Leonard nagyon óvatos volt, mindig eltakarta az arcát, sötét sikátorokban találkozott a megbízói embereivel, és még a hangját is elváltoztatta. Úgy tervezte, hogy itt, a saját hazájában fog visszavonulni, ahol senki sem gyanítja, hogyan szerezte a vagyonát.

A főváros egyik gazdag negyedében lakott. A háziúr és a szomszédok nem szoktak kíváncsiskodni, de ha mégis érdeklődtek a munkája felől, homályos célzásokat tett a borkereskedői vállalkozására, amellyel meg tudta magyarázni a külföldi útjait. A borokat ismerte, és órákig tudott volna beszélni erről a témáról. Mégis mindenkinek gyorsan a tudomására hozta, hogy nincs ideje a léha beszélgetésekre, ezért barátságtalan fickónak tartották, és többnyire békén hagyták. Leonardnak pontosan ez volt a célja. A foglalkozása miatt nem barátkozhatott senkivel, csak a magafajtájával. De még akkor is fennállt a szakmai féltékenység veszélye.

A gyerekszoba szárnyába már nem volt olyan könnyű bejutni, de Leonard találékony volt. Kifigyelte, kik vigyáznak Frederick örökösére, és az éjszakai szolgálólányt szemelte ki magának.

A szerény külsejű, fiatal özvegyet Helgának hívták. Ő is szoptatta még a kisbabáját, és ennek köszönhette a munkát a palotában. Leonardnak egy hét alatt sikerült az ágyába csalnia a nőt. Akkor találkozgattak, amikor a szolgálólány rövid látogatásokat tett a városban a családjánál. Nem csoda, hogy ilyen hamar le tudta venni a lábáról, mert a sötétbarna hajú, kék szemű, húszas évei végén járó Leonard igen jóképű fiatalembernek számított. A nők most is ugyanolyan vonzónak tartották, mint régen, amikor még nem volt hidegvérű bérgyilkos. Helgát is meg kell majd ölnie, ha tényleg a hazájában akar letelepedni. Ha életben hagyja, később felismerheti.

Újabb három hét telt el, mire sikerült rábeszélnie Helgát, hogy a palotában, az ő szobájában legyen a következő légyott, méghozzá akkor, amikor a másik szolgálólánynak szabadnapja van, és nem tartózkodik a helyiségben. Helga azt mondta neki, hogy éjjel egy lélek sem lép be az épületnek abba a szárnyába, kivéve a két őrt, aki kétszer is körbejár az éjszaka folyamán. A nő eleinte mégis húzódozott, mert félt, hogy elveszíti az állását, ha valahogy mégis ott találják a férfit. Az aggodalma némiképpen jogos volt, hiszen a palotában éjszaka megduplázták az őrök számát. Ám végül győzött a szenvedély, és Helga nyitva hagyta Leonard előtt az ajtókat. Csak rövid ideig kellett rejtőzködnie, amíg a két őrszem elhagyta azt az épületrészt.

Végül mégsem ölte meg a nőt. Nem volt rá szükség. Vele egy újabb álnevet használt, nem mintha leplezni akarta volna a bűnét, hanem azért, mert nem akarta, hogy Helga vagy bárki más, összefüggést találjon Leonard Kastner és Rasztibon között. Nem állt szándékában leplezni a bűnét. Akárki bérelte fel, hallania kell róla. De nem tartotta fontosnak megölni a szoptatós dajkát is, amikor elég, ha altatót tesz a borába, és egy időre elkábítja. De még emiatt is bűntudata volt.

Az elmúlt hónap során megkedvelte Helgát, és ez a fordulat alaposan megváltoztatta az eredeti tervét. Így a visszavonulása után mégsem telepedhet le a saját országában, mert a nő később felismerheti. Az utolsó nap hozta meg ezt a gyors döntést, és az idő rövidsége miatt már csak egy számára ismeretlen altatóport tudott beszerezni. Fogalma sem volt, meddig tart a hatása, ezért sietnie kellett. Az utolsó pillanatban támadt még egy ötlete: hátrakötözte Helga kezét, nehogy a merénylő cinkosának tartsák. Aztán képtelen volt a szobájában végezni a gyermekkel, ahol a nő felébredhet és megláthatja. Helga imádta a király gyermekét, és mindig azt mondogatta, hogy ugyanúgy szereti, mint a sajátját.

Pedig Leonard a helyszínen akarta elvégezni a munkát, hiszen az sokkal kevesebb kockázattal járt volna. De aztán az ágyon heverő Helgára pillantott, és eszébe jutott, hogy nemsokára felébredhet. Ezért inkább körülnézett, hogy kerítsen egy zsákot. A hatalmas helyiségben egyetlen zsákot sem talált. A királyi gyermeket fényűző környezetben nevelték, aranykanállal etették, szaténnal bélelt, finom csipkével és ékkövekkel díszített bölcsője egy kisebb vagyont ért. A polcon drága játékok sorakoztak, amelyekkel még nem is tudott játszani, mert túl kicsi volt. A fal mellett álló szekrények tele voltak ruhákkal. A legtöbbet ki fogja nőni, mielőtt még felvenné.

A dajkák számára nem volt ágy a gyerekszobában. Mindig ébren kellett lenniük, amíg szolgálatban voltak, ezért dolgoztak felváltva. Mindkettőnek volt egy kis szobája, ahol aludhattak, amíg a másik vigyázott a trónörökösre, és ott gondoskodhatott a saját kisbabájáról is. A gyerekszoba egyik sarkában Leonard meglátott egy halom párnát, többféle méretben. Ezeket valószínűleg akkor használták, amikor a gyereknek megengedték, hogy a padlón játsszon. Leonard kirántott egy nagyobbat a halom aljából, végigvágta a varrás mentén, és kihúzta belőle a tömést. Aztán vágott még három lyukat az anyagba, hogy elég levegő jusson be. Ez is megteszi zsák helyett.

Nem késlekedett tovább, hanem egy gyors mozdulattal a párnahuzatba csúsztatta a csecsemőt. De ügyelt arra, nehogy felébressze a kislányt. A baba négy hónapos volt, és Leonard attól tartott, hogy ha felébred, sírni kezd. Még végig kellett mennie egy hosszú folyosón, leosonni a lépcsőn, és kisurranni az oldalajtón, amelyen át bejutott az épületbe. Közben persze el kellett kerülnie a két őrszemet. Nem nehéz feladat, ha a kisbaba alszik.

Előző éjszaka egy kötelet erősített az erődítmény hátsó falához, ami nem a városra nézett. A lovát is ott hagyta aznap este egy fás ligetben. Azért tette ezeket az előkészületeket, mert éjjel az erődöt szigorúan őrizték, és egy másik menekülési útvonalra volt szüksége. A falakon azonban újabb kihívások vártak rá. Lubínia nem állt háborúban egy országgal sem, éjszaka mégis sok katona járőrözött a bástyákon.

Szerencsére borús volt az éjjel. A lámpák megvilágították a várudvart, de a falak mentén sötét árnyak rejtették el, amikor gyorsan átsurrant az udvaron. Minden baj nélkül eljutott az erőd falához, és felment a bástyára vezető, keskeny lépcsőn. A baba még mindig aludt. Az őrök valószínűleg a homlokzat falánál jártak. Még néhány pillanat, és kint lesz az erődből. Az övéhez kellett kötnie a párnahuzatból készített zsákot, hogy mindkét kezét használni tudja. Lefelé menet a zsák enyhén kilengett, és egyszer a falhoz csapódott. Egy halk nyávogó hang jött ki belőle, de rajta kívül senki sem volt a közelben, úgyhogy csak ő hallotta.

Végül sikerült a lovához érnie, és felpattant a nyeregbe. A zsákot a kabátja alá gyűrte. Most már nem szűrődött ki belőle egyetlen hang sem. Kemény iramban átlovagolt az Alpok láncain, és meg sem állt hajnalig. Végül egy tisztásra ért, és leugrott a lováról. Távol van mindentől és mindenkitől. Eljött az idő. Gyorsan elvégzi a munkáját. Amióta megtudta, milyen feladat vár rá, mindennap élezte a kést, amit használni fog.

Kivette a csomagot a kabátja alól, kinyitotta a párnahuzatot, és hagyta, hogy a földre hulljon. Egyik kezében az alvó kisbabát tartotta, a másikkal előhúzta a kést a csizmájából, és az aprócska nyakra helyezte a pengét. Ez az ártatlan csöppség nem érdemelte meg a halált; inkább annak kéne meghalnia, aki felbérelte. De Leonardnak nem volt választása. Tudta, hogy csak egy eszköz. Ha nem vállalja el a megbízást, akkor valaki más fogja megtenni. Ő legalább a lehető legkisebb fájdalommal fog végezni vele.

A kelleténél tovább habozott.

A karjában heverő csecsemő felébredt. Egyenesen a szemébe nézett – és elmosolyodott.

1. fejezet

A tőr hosszú pengéje meghajlott, amikor Alana az előtte álló férfi mellkasának szorította a hegyét. Halálos döfés lett volna, ha nem hordanak mindketten kipárnázott védőmellényt.

– Már három perccel ezelőtt végre kellett volna hajtanod ezt a mozdulatot – közölte Poppie, és levette a maszkját. Kék szemével rosszalló pillantást vetett a lányra. – Mitől vagy ma ilyen szórakozott, Alana? Mi vonja el a figyelmedet?

Az, hogy döntenem kell, gondolta a fiatal nő. Ráadásul három választás állt előtte, és ezt túl soknak találta. Nem csoda, hogy elkalandozik a figyelme. Hogyan is tudna a vívóleckére koncentrálni, amikor annyi minden jár a fejében? Az egész életét megváltoztatja, hogy melyik utat választja, és ki fog futni az időből. Aznap volt tizennyolc éves. Tovább nem halogathatja a döntést.

A nagybátyja mindig nagyon komolyan vette ezeket a vívóleckéket, ezért most nem mondhatja el neki, milyen gondolatok gyötrik. Pedig meg kell vele beszélnie. Már hamarabb is megtette volna, de az utóbbi hónapokban ő is olyan elgondolkodónak és komornak tűnt. Ez nem volt rá jellemző. Amikor érdeklődött, hogy mi a baja, csak mosolygott, és elhárította a kérdést. Ez sem vallott rá.

Neki sikerült elrejtenie a zaklatottságát – egészen mostanáig. Pont a nagybátyjától tanulta, hogyan kell elrejtenie az érzelmeit. Az évek során rengeteg furcsa dolgot tanított neki…

A barátnői különcnek tartották a nagybátyját. Fegyverforgatásra tanítja az unokahúgát! De Alana mindig megvédte őt, és azt hangoztatta, hogy joga van a különcséghez, hiszen nem angol, ezért nem is lehet őt egy helybélihez hasonlítani. Néhány barátnőjét el is veszítette a szokatlan neveltetése miatt. Poppie ragaszkodott ahhoz, hogy barátkozzon a korabeli hölgyekkel, de őt nem érdekelte a társasági élet. Az a sznob leányzó, aki nemrég a szomszédba költözött, jellegzetes példa volt a szűklátókörűségre. Amikor először találkozott vele, Alana megemlítette néhány tantárgyát, és lelkendezett, hogy mennyire rajong a matematikáért.

– Úgy beszélsz, mint a bátyám – jelentette ki a lány megvetően. – Szerinted nekünk mit kell tudnunk a világról? Elég, ha a háztartás vezetéséhez értünk. Azt megtanultad már?

– Nem. De a tőrömmel át tudok döfni egy feldobott almát, mielőtt a földre esik.

Nem lettek barátnők, de Alana nem bánta. Voltak más barátai, akik csodálták a tudását, és azzal magyarázták a meghökkentő órarendjét, hogy külföldi, akárcsak Poppie. Pedig egész életében Angliában élt, és angolnak tartotta magát.

A férfit igazából nem Poppie-nak hívták. Alana adta neki ezt a nevet még gyermekkorában, mert így akarta kifejezni, hogy inkább az apjának tartja, és nem a nagybátyjának. Alana maga is középtermetű volt, nem sokkal alacsonyabb nála. A férfi már a negyvenes évei közepén járt, de arcán még egyetlen ránc sem árulkodott a koráról, a haja pedig ugyanolyan sötétbarna maradt, mint régen.

Mathew Farmer volt az igazi neve, ami nagyon angolosan hangzott, ezért még viccesebbnek tűnt az idegen akcentusa. Ő is azon európai arisztokraták közé tartozott, akik a napóleoni háborúk alatt, illetve után menekültek el a kontinensről, hogy Angliában kezdjenek új életet. Az unokahúgát is magával hozta, mert Alanának rajta kívül nem maradt egyetlen élő rokona sem.

A lány szülei még csecsemőkorában meghaltak. Tragikus módon, egy olyan háborúban veszítették az életüket, amelyben nem is harcoltak. Megpróbálták meglátogatni Alana anyai nagyanyját Poroszországban, mert azt a hírt kapták, hogy haldoklik. Útközben a túlbuzgó francia szimpatizánsok Napóleon ellenségének hitték, és lelőtték őket. Poppie szerint bizonyára azért, mert látszott rajtuk, hogy arisztokraták, és az együgyű martalócok minden nemest Franciaország ellenségének tartottak. A nagybátyja nem ismerte az eset pontos részleteit, és mindig szomorú lett, ha a lány kérdezősködni próbált. De Poppie olyan sokat elmesélt neki kiskorában a szüleiről, hogy Alana mindig úgy érezte, mintha igazi, személyes emlékei lennének róluk.

Amióta az eszét tudta, mindig az apja fivére volt a gyámja, a tanítója, a társa és a legjobb barátja. Nem is kívánhatott volna magának jobb apát, és úgy is szerette őt, mintha az édesapja lenne. Szörnyű, ami a szüleivel történt, de örökre hálás lesz a sorsnak, hogy végül Poppie nevelte fel.

Mivel a nagybátyja gazdag volt, a vele töltött évek kellemesen teltek, ugyanakkor mindig újabb meglepetéseket tartogattak. Rengeteg tanítója volt, nem is tudta számon tartani őket. Mindegyik valami másra tanította, és csak néhány hónapig maradt vele. Lady Annette volt az egyetlen, aki hosszabb időre mellette maradt. Poppie azért alkalmazta a kenyérkeresésre kényszerült, elszegényedett özvegyet, hogy mindenre megtanítsa az unokahúgát, amit egy hölgynek tudnia kell. Lady Annette később Alana kísérője lett, ezért már kilenc éve velük lakott.

Alana még elfoglaltabb lett, amikor betöltötte a tizedik életévét, és az órarendjébe bekerült a fegyverforgatás is. Poppie maga tanította meg neki, hogyan kell használni a különféle fegyvereket. Egy szép napon bevezette egy helyiségbe, amelyből kivitték az összes bútort, és a falakat tőrök, kardok és lőfegyverek borították. Akkor a férfi mondott neki valamit, amiről azt hitte, hogy a fiatal gyerek később nem fog emlékezni rá.

– Azelőtt embereket öltem. De már nem.

A lány tudta, hogy a nagybátyja harcolt a háborúkban, amelyeket Napóleon szított egész Európában, és később ezek elől menekült Angliába. Mégis furcsának tartotta, hogy a férfi így utal azokra az időkre. Aznap, amikor Poppie először adta a kezébe a vívótőrt, a lány megkérdezte tőle: – Ez az a fegyver, amivel öltél?

– Nem. Minden fegyver forgatását megtanultam, de a vívás jelenti a legjobb testedzést. Ez igényli a legtöbb ügyességet, fürgeséget és ravaszságot, úgyhogy több haszna is van, ha foglalkozol vele. Ráadásul, míg ezt gyakorolod, azt is megtanulod, hogyan tarts távol magadtól egy férfit, aki a testi erejében bízva megpróbál megragadni. Később ezt a tudásodat más fegyvernemben is kamatoztathatod.

– Nem hiszem, hogy valaha egy karddal kell majd megvédeni magam.

– Igazad van, nem vívással fogod megvédeni magad. Arra pisztolyt használsz majd.

A vívás csupán testedzés volt, hogy erős és ügyes legyen. Alana ezt hamar megértette, és a végén már a nap fénypontjának tartotta, amikor Poppie-val gyakorolhatott. Néhány más tanítójával ellentétben, ő mindig nyugodt és türelmes volt vele.

Annette az állását kockáztatta, amikor kifejezte az ellenérzéseit a lány órarendjében felbukkanó, szokatlan tantárggyal kapcsolatban. Alana csak a vita végét hallotta meg, amikor egy nap elhaladt Poppie dolgozószobája előtt.

– Fegyverek? Te jóságos ég! Már így is túlságosan vakmerő és csökönyös, és most fegyvereket adsz a kezébe? Eddig is férfiaknak való oktatásban részesítetted, de ezek után még nehezebb dolgom lesz vele. Hogyan fogom ezt helyrehozni, ilyen idős korában?

– Nem kell semmit helyrehoznod vagy megváltoztatnod – felelte Poppie nyugodt hangon. – Tanítsd meg neki, hogy mindig van választási lehetősége, ha emberekkel áll szemben. Amit most túl merésznek, esetleg férfiasnak tartasz a viselkedésében, az egyszer még a javára válik.

– De ez a viselkedés egyáltalán nem illik egy hölgyhöz!

Poppie felnevetett.

– Elég, ha megtanítod neki a jó modort meg mindent, amit egy nemes lánynak tudnia kell. Ne feledd, hogy nem a semmiből kell hölgyet faragnod. Ő már most az, és nem fogom megtagadni tőle a legmagasabb szintű oktatást, csak azért, mert nő.

– De mindent megkérdőjelez, amit tanítok neki, pont úgy, mint egy férfi.

– Ezt örömmel hallom. Arra bátorítottam, hogy minden új helyzetet alaposan, sőt aprólékosan elemezzen. Ha valamit furcsának vagy szokatlannak tart, nem elveti, hanem utánajár, és megpróbálja kideríteni az értelmét. Nagyon remélem, hogy az oktatási tevékenységed során nem teszed tönkre azt, amit én felépítettem.

Az utolsó megjegyzése inkább figyelmeztetésnek hangzott, és a beszélgetésnek ezzel vége is szakadt.

Most Alana a falhoz lépett, hogy visszaakassza a fegyverét. Ideje elmondani a nagybátyjának, mi vonja el a figyelmét a vívásról. Tovább nem halogathatja.

– Van néhány dolog, amiben döntenem kell, Poppie. Beszélhetnénk erről ma este vacsora közben, ha visszajöttem az árvaházból?

Tudta, hogy a férfi a homlokát fogja ráncolni. Nem tiltotta meg neki az árvaház látogatását, de nem szerette, hogy odajár. Pedig az ő árvaháza volt. A lány előző évben szerzett tudomást az intézményről, amelyet a nagybátyja nem sokkal Londonba érkezése után alapított és azóta is támogat. Nagyon meglepődött, és nem értette, hogy korábban miért nem említette neki. Talán azért, mert elkezdtek igazi hölgyet nevelni belőle, és egy finom úri lány nem érintkezhet a nyomornegyedből származó utcagyerekekkel? De a férfi magyarázata egyszerű volt.

– Itt új életet, egy második esélyt kaptam. Méltatlannak éreztem magam rá, és úgy éreztem, vissza kell adnom valamit, hogy én is esélyt adjak másoknak. Hamar rájöttem, hogy a hontalan utcagyerekek szorulnak rá legjobban a segítségemre, mert a helyzetük teljesen reménytelen.

Egy igazán méltó ügy. Neki miért kéne kimaradnia belőle? Annyira természetes lenne, ha úgy döntene, hogy ott fog tanítani. A neveltetése olyan sokirányú és alapos volt, hogy az ott dolgozó tanároknál jóval magasabb képzettséggel rendelkezett. Ráadásul imádta ezt a munkát. Az egyik előtte álló választás éppen az lett volna, hogy folytassa az árvaházi tanítást. Mert a másik két út kizárta ezt a lehetőséget.

– Én is hoztam egy döntést – mondta a férfi, és a lány mögé állt. – Sose gondoltam volna, hogy ez a nap ilyen jelentőségteljes lesz számodra, de tovább nem halogathatom az ügyet. Gyere most be az irodámba.

Te jó ég, egy újabb döntés vár rá? Alana hirtelen megfordult, és észrevette a férfi gondterhelt arcát. Ő még nem vette le a vívómaszkját, ezért Poppie nem láthatta az aggodalmat a kékesszürke szemében. Jelentőségteljes? Ez sokkal fontosabbnak tűnt a saját gondjainál.

A férfi az ajtó felé indult, arra számítva, hogy a lány követi.

– Várj, Poppie. A gyerekek születésnapi ünnepséget terveztek nekem. Nagyon csalódottak lesznek, ha ma nem látogatom meg az árvaházat.

A férfi nem válaszolt azonnal. Gondolkodnia kell ezen? Amikor ugyanúgy szereti azokat a gyerekeket, mint ő?

– Rendben, de ne maradj sokáig – mondta végül.

A férfi elhagyta a helyiséget, mielőtt láthatta volna a lány tétova bólintását. Alana gépies mozdulatokkal levette a maszkot, a kipárnázott mellényt, és kikötötte a szalagot, ami összefogta hosszú, fekete haját. Most már nem az előtte álló választások gyötörték, hanem félelmet érzett.

2. fejezet

A születésnapi mulatság sem nyugtatta meg, és nem tudott megfeledkezni az aggodalmairól, ha arra gondolt, hogy mi vár rá aznap este. Sőt a gyerekek civakodása egyszer annyira felbosszantotta, hogy szigorúan ráförmedt Henry Mathews-ra.

– Kérsz egy fülest?

Henry volt az egyik kedvence. Az árvaházi gyerekek közül sokan nem tudták az igazi nevüket, és Poppie vezetéknevét vették fel, persze az ő engedélyével. Henry viszont különc volt, mert inkább Poppie keresztnevét választotta.

De Henry másban is különbözött a többiektől. Mindenkinél okosabb volt, és azonnal felfogta, amit tanítottak neki. Ráadásul felfedezett magában és sok gyakorlással tökélyre fejlesztett egy különleges képességet, ami majd jó szolgálatot tesz neki, ha elhagyja az árvaházat. Gyönyörű dolgokat tudott faragni fából: díszeket, embereket, állatokat. Alanát egyszer egy őt ábrázoló faszobrocskával ajándékozta meg. A lány nagyon meghatódott, amikor a fiú a kezébe nyomta a kis szobrot, majd zavarában elszaladt. Azzal hálálta meg a kedvességét, hogy elvitte a Hyde Parkba, és rábeszélte, hogy vigye magával néhány faragványát. Az egyik árus jó néhány fontot fizetett értük, több pénzt, mint ami valaha volt a fiú zsebében. Ez végre meggyőzte őt, hogy a tehetsége sokat ér.

Most viszont azt látta, hogy Henry az egyik fiatalabb fiúval verekszik, aki el akar tőle venni egy apró szobrocskát. Ám hiába szólt rá, Henry csak pimaszul rámosolygott.

– Úgysem fogsz megütni. Túl kedves vagy.

Ez igaz, tényleg nem fogja megütni. Vannak jobb módszerei is. Csalódott pillantással nézett a gyerekre.

– Azt hittem, már megtanultad, hogy meg kell osztani a játékaidat a nálad kevésbé szerencsésekkel.

– Ő nem kevésbé…

– És beláttad, hogy a nagylelkűség milyen fontos – emlékeztette őt.

Henry lehajtotta a fejét. A játék katonát a fiatalabb fiúhoz vágta, aki boldogan elrohant vele.

– Ha eltöri, én is kitöröm a nyakát – morogta Henry.

Alana megcsóválta a fejét.

– Talán csak én hiszem, hogy tudod, mi a helyes viselkedés? Ez nem igazi nagylelkűség volt, ha ilyen kemény maradt a szíved. Pedig minden nehézség nélkül tudsz magadnak csinálni egy másik játékot.

A fiú megbántottan nézett rá.

– Négy órába telt kifaragni. Késő éjjelig fennmaradtam, aztán másnap elaludtam az órán, és büntetést kaptam. A szekrényemből vette el. Talán inkább őt kéne megtanítani arra, hogy a lopás csúnya dolog, és nem engem korholni.

A lány felsóhajtott, és kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa az elrohanó fiút, de Henry nagyon gyors volt. Túl szigorúan bánt vele. Az sem mentség, hogy most annyi minden kavarog a fejében. Majd holnap bocsánatot kér tőle, de most haza kell mennie.

Ám amikor az ajtónál felvette a köpenyét, Henry odasietett hozzá, és két kézzel szorosan átölelte a derekát.

– Nem gondoltam komolyan. Nem akartalak megbántani – hadarta a könnyeivel küszködve.

A lány megsimogatta a fiú fejét.

– Tudom, és inkább nekem kell bocsánatot kérnem. Egy ajándék csak akkor ajándék, ha szabad akaratból adjuk. Holnap visszaszerzem a játékodat.

– Már visszakaptam – mondta a gyerek, és elengedte Alanát. – A fiú csak bosszantani akart, aztán azonnal visszament a hálószobába, és az ágyamra dobta a játékot. Ezt neked csináltam, tanárnő. A születésnapodra. Nem maradhat sokáig egyedül a másik faragott szobrocska, nem igaz?

A lány elvette a feléje nyújtott kis fafigurát. A katona alakja olyan részletesen és élethűen volt kifaragva, hogy Alana elmosolyodott.

– Egy katonával akarsz összehozni, Henry?

– Egy katona bátor. Márpedig sok bátorságra van szüksége egy férfinak, ha…

Alana megértette, mit akar mondani, és elnevette magát.

– Ugyan már, Henry. Szerinted olyan ijesztő vagyok, hogy csak egy nagyon bátor férfi mer elvenni feleségül?

– Nem arról van szó, hanem erről. – A fiú megveregette a fejét. – Egy nőnek nem kéne olyan okosnak lenni, mint neked.

– A nagybátyám másképp gondolja. Ő intézte így a taníttatásomat. És már egy felvilágosult korba léptünk, Henry. A férfiak nem olyan barbárok, mint régen. Már kinyílt a szemük.

A fiú elgondolkodott, majd bólintott.

– Ha Mathew Farmer úgy gondolja, akkor biztos úgy is van.

A lány felvonta a szemöldökét.

– Már nem gondolod, hogy túl okos vagyok?

– Nem, hölgyem.

Henry válasza hallatán Alana elnevette magát. A gyerekek bálványozták a nagybátyját, és nem kérdőjeleztek meg semmit, amit ő tett vagy mondott.

Megborzolta Henry haját.

– Mindenképpen a másik szobrocska mellé teszem a katonát. Ő lesz a védelmezője, és a lánynak ez nagyon fog tetszeni.

A fiú rámosolygott, majd elsietett. Alana rájött, hogy Henry éppen most vezette rá a helyes döntésre. Dehogy lenne képes otthagyni az árvaházat!

Egy hideg szélroham majdnem leverte a fejéről a kalapot, amikor kilépett az épületből, és a járdánál álló hintóhoz sietett. Remélte, hogy Mary begyújtott az ülés alatt lévő kis kályhába. Mary azelőtt Alana dajkája volt, most pedig a szolgálója, és néha ő kísérte el az útjaira. De Mary már egyre öregebb. Lehet, hogy ő is bejött az árvaházba, és ott várta meg, de jobban szeretett a hintóban tartózkodni, ahol csendben és nyugalomban kötögethet.

Alana butaságnak tartotta, hogy a hintó az épület előtt vesztegel, míg ő odabent időzik. Hiszen visszajöhetne érte egy megadott időben. De Poppie ragaszkodott ahhoz, hogy a kocsi készen álljon, amikor kilép az utcára. Alana sehol sem várakozhatott, és sohasem hagyhatta el a házat teljes kíséret nélkül. Mindig csak két férfi szolgával és az egyik gardedámjával indulhatott útnak.

Amikor elkezdett az árvaházban tanítani, az első hat hónapban Lady Annette volt a kísérője. Lady Annette támogatta a jótékonyságot, de nagyon ellenezte, hogy Alana mindennap ott tanítson, mert az már olyan volt, mintha „állása” lenne. Aztán Annette ugyanúgy megkedvelte a gyerekeket, mint Alana, és néha még ő is adott órákat nekik. Úgy tűnt, élvezi a munkát. Aztán egy nap, az épületből kilépve összefutottak Lord Adam Chapmannel.

– Alana?

A szolga már kinyitotta az ajtót, de most megint becsukta Mary kedvéért, amikor Alana a hang irányába fordult. Emlegetett szamár, gondolta a lány magában mosolyogva. A lord megemelte a kalapját Alana előtt, és a lány barátságosan rámosolygott. Mindig fesztelenül érezte magát Adam jelenlétében, valószínűleg a kedvessége meg a remek humorérzéke miatt.

– Nem felejtettem el, hogy milyen nap van ma – folytatta Lord Chapman, és egy nagy csokor sárga virágot nyújtott át a lánynak. – Jelentőségteljes nap a legtöbb hölgy életében.

Bárcsak ne ezt a szót használta volna! Jelentőségteljes! Alanát ez arra emlékeztette, ami otthon várja.

– Köszönöm – felelte. – De hol tudott virágot szerezni ilyenkor, az év vége felé?

– Megvannak a forrásaim. – A férfi előbb titokzatosan mosolygott, aztán elnevette magát, és bevallotta az igazat. – Az anyámnak van egy üvegháza. Persze a kertészek gondozzák. Nem hiszem, hogy a mama szívesen túrná ott a földet, még akkor sem, ha a végeredmény elbűvölő.

A lord szülei Mayfairben éltek, de egyszer említette,  hogy a szomszéd utcában van egy saját lakása. Hetente egyszer vagy kétszer össze is futottak az árvaház előtt. Adam mindig megállt, hogy beszélgessen vele, élvezettel hallgatta a gyerekekről szóló történeteit, és ő is elárult néhány részletet a saját életéből.

Alana azért találkozott Adammel, mert Annette ismerte, mielőtt hozzáment Lord Hensenhez. Egy nap éppen az árvaház előtt ment el, amikor Alana és Annette távozott onnan, és barátságosan üdvözölte Annette-et. Utána többször is felbukkant, megpróbálta feleleveníteni az ismeretséget, de a mindig udvarias Annette hűvös és tartózkodó lett, valahányszor meglátta. Sosem árulta el, miért, Alana hiába faggatta. Többé nem kísérte el Alanát az árvaházba. Ám Adamet ez nem tartotta vissza attól, hogy megint felbukkanjon.

Alana nagyon hízelgőnek találta, hogy a férfi figyelme most rá irányult. Hogyne örült volna neki, amikor olyan jóképű és elbűvölő! A harmincas évei elején járt, akárcsak Annette, de sokkal fiatalabbnak tűnt a koránál.

Alanának megint eszébe jutott, hogy meghívja Adamet vacsorára, hadd találkozzon Poppie-val. De aztán meggondolta magát. Ma nem jó. Néhányszor invitálta, de mindig rosszul időzített, mert a fiatalember már elígérkezett valahová. De ami késik, nem múlik.

Pedig most túlságosan hideg van ahhoz, hogy a járdán állva hosszasabban társalogjanak. Valószínűleg Mary is így gondolta, mert kinyitotta a hintó ajtaját, és kiszólt Alanának.

– Ideje indulni, kedvesem.

– Valóban későre jár – mondta Adam, és a karját nyújtotta, hogy felsegítse a lányt a lépcsőn, majd könnyed mosollyal hozzátette. – Amíg újra véletlenül össze nem találkozunk.

Alana felnevetett, a férfi pedig becsukta az ajtót. A találkozásaik mindig véletlenszerűnek tűntek, de nem voltak azok. A férfi pontosan tudta, mikor hagyja el az árvaházat, és akkor bukkant fel, hogy cseveghessenek a járdán egy kicsit.

Egy gróf fia, aki gazdag családból származik, úgyhogy Poppie igazán nem találna benne semmi kivetnivalót. És ma virágot adott neki! Ez minden bizonnyal annak a jele, hogy a kapcsolatukat magasabb szintre akarja emelni. Talán csak arra várt, hogy tizennyolc éves legyen, és akkor kezd udvarolni neki? Nagyon valószínű. Az elmúlt hónapban meg is említette neki a házasságot. Igaz, csak azt mondta, hogy közeleg az idő, amikor neki is rá kéne magát szánnia. Alana nem is emlékezett rá, miért került szóba ez a téma, de akkor döntött úgy, hogy a férfi lehet a harmadik választása. Természetesen csak akkor, ha hajlandó megfelelő módon udvarolni neki.

3. fejezet

Alana ritkán volt ideges. Talán egy kicsit izgult, ha egy új tanár érkezését várta, de most egészen más érzések kavarogtak a lelkében, miközben végigment a Poppie dolgozószobájához vezető folyosón. Mi van, ha Poppie ragaszkodik ahhoz az úthoz, amit Lady Annette jelölt ki neki két évvel korábban? Annette a londoni társasági életre készítette fel Alanát. Biztosra vette, hogy neki is tetszeni fog a debütálás, amire a többi korabeli ifjú hölgyet nevelik. Alana valóban nagy izgalommal várta, hogy részt vehessen az elegáns bálokon és estélyeken, ahol találkozhat majd a lehetséges kérőkkel – ám később rájött arra, milyen csodálatos dolog a gyerekek fogékony elméjét megnyitni, és olyan távlatokat adni nekik, amelyekre addig nem is gondoltak. Elképzelhetetlennek tartotta, hogy abbahagyja a munkát az árvaházban.

De jól tudta, hogy a két világ nem fér össze egymással.

– Fel kell hagynod a tanítással – figyelmeztette nemrég Annette. – Egy évet töltöttél ott, ami igen nagylelkű cselekedet volt tőled, de ennek semmi köze a jövődhöz.

A barátnője, Harriet, Annette egyik régi barátnőjének a húga, hasonló véleményen volt.

– A férjed nem fogja megengedni, hogy jótékonykodással töltsd az idődet. Azt akarja majd, hogy maradj otthon, és neveld a saját gyerekeidet.

Alana is aggódott, hogy igazuk lesz. Ezért örült Adam közeledésének, és szerette volna, ha a lord kicsit bátrabban fejezi ki a szándékait. Nem volt bele szerelmes, de mellette szólt, hogy értékeli az árvaházban végzett munkáját és a gyerekek iránt érzett elkötelezettségét. Ezt többször is említette. Ő biztosan nem tiltaná meg, hogy továbbra is az árvaházban dolgozzon, ha a férje lenne.

Megszaporázta a lépteit Poppie dolgozószobája felé. Henry már segített neki dönteni. Igen, ideges volt, de nem a saját választása miatt, hanem azért, mert nem tudta, Poppie mit akar mondani neki. Nagyon remélte, hogy a szezon és a debütálás közeledtével a nagybátyja nem fogja megtiltani az árvaházi látogatásait. Valószínűleg azért olyan komor az utóbbi időben, mert ő is ezen vívódik.

A nagybátyja dolgozószobája Alana egyik kedvenc helyisége volt a házban. A férfi most nem az asztalnál ült, hanem a kandalló mellett, egy fotelban. Néma maradt, amikor a lány elfoglalta a vele szemben lévő fotelt. Alana Poppie-ra emelte a tekintetét, és meglepődött, hogy a férfi még nála is idegesebb.

Még sosem látta ilyennek. Poppie egy szilárd bástya volt az életében, akit semmi sem tudott kibillenteni a nyugalmából.

A férfi ökölbe szorította a kezét, és talán észre sem vette, milyen görcsös a testtartása. Nem nézett rá; kék szemét a szőnyegre szegezte. Látszott rajta, hogy nagyon feszült, mintha még a fogát is csikorgatta volna. Biztosan el akarja hitetni vele, hogy csak erősen gondolkodik, de Alanát nem tudta becsapni.

Nagyon szerette a nagybátyját, ezért félretette a saját félelmeit, és megpróbálta enyhíteni a feszültségét. Elhatározta, hogy a legkisebb gondjával kezdi a beszélgetést.

– Van egy fiatalember, akit kedvelek… Lehet, hogy hamarosan eljön, és engedélyt kér az udvarlásra. Így nem kéne a debütálásra készülnöm, amit Annette olyan fontosnak tart. Mindent elkövettem, hogy megoldjam ezt a dilemmát, de…

Alana hirtelen elhallgatott. A férfi most ránézett, és összehúzta a szemét, de nem azért, amiért a lány gondolta.

– Ki merészelt az engedélyem nélkül megközelíteni téged a nagykorúvá válásod előtt?

– A dolog teljesen ártatlan! – sietett megnyugtatni a nagybátyját Alana. – Csak olyan gyakran összetalálkoztunk az árvaház előtt, hogy összebarátkoztunk… a járdán beszélgetve. De nemrég megemlítette, hogy már ideje foglalkoznia a házasság gondolatával, és nekem az az érzésem támadt, hogy… nos… azt reméltem, hogy rám gondolt, amikor ezt mondta.

Poppie felsóhajtott.

– Tehát gyengéd érzelmeket táplálsz iránta?

– Még nem – ismerte be Alana. – Persze kedvelem, de inkább azért, mert egy angol lord, mégsem bánja, hogy az árvaházban tanítok, és szerintem a jövőben sem ellenezné. Még csodálja is az elszántságomat. És én tényleg szeretném folytatni a tanítást, Poppie.

Tehát végre kimondta! Alana a lélegzetét visszafojtva várta a férfi válaszát. De Poppie csak felsóhajtott.

– Ezt nyugodtan megtehetted volna.

– Annette azt mondta, hogy abba kell hagynom, mert a férjem úgysem engedné – kiáltott fel Alana. – Ha ez a helyzet, akkor egyszerűen nem akarok férjhez menni.

A lány megkönnyebbült, amikor a férfi felnevetett.

– Makacskodsz, hercegnő? Köznapi dolgok miatt vívódsz?

Alana szerette, amikor a nagybátyja hercegnőnek becézte, mert ettől mindig különlegesnek érezte magát. Örült, hogy a férfi már nem volt olyan feszült, de egyik gondját sem tartotta köznapinak. Hiszen az élete fordulópontját jelenti az, amiről most beszélnek!

De a férfi még nem fejezte be.

– Azt hiszem, világosabban ki kellett volna fejeznem, hogy ha nem tetszik, nem kell követned a többieket, Alana. Még nem akartam, hogy férjhez menj. Nem érdekelnek a társadalmi elvárások. Fiatal vagy, minek a sietség? És még nem álltam készen arra, hogy…

– Hogy elveszítsél? – fejezte be a lány a mondatot, amikor a nagybátyja elhallgatott. – Ettől nem kell félned. De nagyon bánom, hogy nem beszélgettünk erről már korábban. Annyira nyomasztott, hogy a mai napon döntést kell hoznom, mintha lejárt volna egy határidő.

A lány most már megkönnyebbülten felnevetett, de a vidámsága nem tartott sokáig. Poppie megint nagyon feszültnek tűnt, és Alana félelme visszatért, mert most fogta fel a férfi szavait. A nagybátyja azt mondta, hogy „folytathatta volna” a tanítást, nem azt, hogy „folytathatja”. Elhamarkodott következtetést vont le, pedig Poppie mindig óva intett ettől. Most mégsem figyelmeztette, mert azt hitte, így nem kell elmondania, amire készült, és ami annyira nyomasztotta. A jelentőségteljes döntést, ami meghatározza az életét.

Bátortalanul megszólalt, és még mindig azt remélte, hogy a férfi megcáfolja.

– Most ezek a dolgok nem számítanak, ugye?

– Nem.

– Miért nem?

– Mindig tudtam, hogy eljön a nap, amikor meg kell mondanom neked az igazat. Azt hittem, több időm lesz, legalább még néhány év. Arra gondoltam, hogy a barátnőiddel együtt izgatottan készülődhetsz a debütálásra, miközben nincs rajtad a nyomás, hogy mindenképpen férjhez kell menned. Olyan keményen tanultál az utóbbi időben, és úgy éreztem, megérdemelsz egy kis önfeledt szórakozást. De sokat kockáztattam, amikor ezt megengedtem.

– Kockázatos, ha jól érzem magam? Ennek semmi…

– Nem. Az a veszély fenyeget, hogy minden elővigyázatosságom ellenére megkedvelsz egy fiatalembert, akivel egy bálon találkozol. Ez megkötné a kezemet, pedig a házasságod nagyon fontos, és nem pazarolhatjuk tovább itt az időt.

– Itt? De hiszen szereted az angolokat! Angolnak neveltél. Az egész életemet itt töltöttem, hol mennék férjhez, ha nem… – A lány hirtelen elhallgatott, és ijedten felkiáltott. – Ugye, nem Lubíniában? – A lány legnagyobb megdöbbenésére a férfi nem tiltakozott. Alana kétségbeesetten emlékeztette a nagybátyját a tényekre. – Amikor a szülőföldünkről kérdeztem tőled, azt mondtad, hogy egy elmaradott, szinte középkori ország. Nem győzted hangsúlyozni, milyen szerencsések vagyunk, hogy megszabadultunk onnan. Senkinek sem volt szabad elárulnom, hogy ott születtem, és mindenkinek azt mondtuk, hogy Ausztriából származunk, nehogy lenézzenek minket, ha tudomást szereznek a lubíniai származásunkról. És én tényleg nem mondtam el senkinek, mert az egyetlen oktatóm, aki a tanulmányaink során említést tett Lubíniáról, nem cáfolta meg, amit te meséltél róla. Megerősítette, hogy egy elmaradott ország, és az elszigeteltsége tovább nehezíti a fejlődését. Nem akarhatod, hogy ott menjek férjhez! – szörnyülködött Alana.

A férfi a fejét csóválta, de a lány már tapasztalatból tudta, hogy ez azért van, mert csalódást okozott neki.

– Nem valószínű, hogy ez szükséges lesz, de nem mi fogjuk eldönteni, hogy… – A férfi elhallgatott, és elhessegette a gondolatot, és inkább a lány hozzáállásával foglalkozott. – Meglepsz engem, Alana. Néhány elejtett megjegyzés alapján ilyen lesújtó véleményt alakítottál ki a szülőföldedről?

– Igazságtalanul vádolsz. Nem akartad, hogy a saját hazámnak tartsam! Mi mást gondolhattam volna?

– Annak jó oka volt, amit még nem árultam el neked. De elvártam volna tőled, hogy egyszer majd saját véleményt formálj Lubíniáról, amikor több tény áll a rendelkezésedre, miután eleget olvastál a zord hegyek közé zárt ország szépségeiről és a kultúrája értékeiről. Persze az én hibám, hogy már korábban nem tápláltam beléd elég büszkeséget a hazánk iránt, pedig van mire büszkének lennünk.

– Talán… túlságosan heves voltam – ismerte be a lány megszégyenülten.

A férfi enyhe rosszallással mosolygott rá.

– Méghozzá egy olyan ügyben, aminek egyelőre semmi jelentősége. Nem kell egy olyan házasság miatt aggodalmaskodnod, ami még nincs is a láthatáron. Csak azért említettem, hogy megmagyarázzam, mi vett rá erre a beszélgetésre. De a közelmúltban történt valami más is, ami elkerülhetetlenné tette.

Alana nem akarta hallani a folytatást, mert ösztönösen megérezte, miért lett olyan fontos a jövőről beszélni: a nagybátyjával biztosan közölték, hogy meg fog halni. Sosem öltözött fel elég melegen, amikor elment otthonról. Márpedig sokszor elhagyta a házat. Hol az árvaházba ment, hol a borüzletébe, hetente legalább egyszer pedig elvitt egy árvát kirándulni, akár hideg volt, akár meleg. Istenem, mit kapott el? Milyen halálos betegséget? Pedig nem nézett ki betegnek…

– Szeretlek, hercegnő. Ebben soha se kételkedj. De mi nem egy családból származunk. Nem vagyunk rokonok.

A lány rémülete egy csapásra elmúlt. A hír megdöbbentő volt, de nem olyan rossz, mint amire számított. Lehet, hogy ő volt az első árva, akin segített? Sok árvának volt a gyámolítója, és igazán nem meglepő, hogy az egyiket magához vette és felnevelte.

– Tényleg tudnom kell erről? – kérdezte a lány.

– Ez csak egy kis része annak, amit el kell mondanom neked.

Te jó ég, még több is van?

– Miért nem vacsorázunk először? – javasolta gyorsan Alana.

A férfi megértő pillantást vetett rá.

– Nyugodj meg, és ne heveskedj, nehogy még több elhamarkodott következtetésre juss. Ennél okosabb vagy.

A lány elpirult. A nagybátyja mindig azt tanította neki, hogy kizárólag a tényeknek higgyen, és csak végső megoldásként támaszkodjon a megérzéseire. De Poppie most olyan tényeket akar közölni vele, amelyeket ő nem akar hallani!

Ezt valószínűleg a férfi is észrevette, mert nyugodtabb hangon folytatta.

– Mielőtt idejöttünk, arra gondoltam, hogy farmer leszek és földműveléssel foglalkozom majd.

A témához egyáltalán nem illő megjegyzés meglepte Alanát.

– A Farmer nem az igazi vezetékneved?

– Nem. Amikor ebbe a nyüzsgő városba érkeztünk, rájöttem, hogy a legjobban úgy tudunk elrejtőzni, ha itt maradunk, ezért feladtam a földműveléssel kapcsolatos terveimet. A név viszont jó volt. Megbízható és nem idegen hangzású. Illett az új környezetünkhöz, ahogy mi is. – A férfi elmosolyodott és hozzátette. – A kertészkedést viszont kipróbáltam, és néhány hónapig még szórakoztatónak is találtam, de aztán felhagytam vele.

– Túl unalmas volt ahhoz képest, amit azelőtt csináltál?

A lány a csatákra gondolt, amelyekben a férfi részt vett. Rengeteg háborúról hallott, amikor Európa történelmét tanulta.

– Jó következtetés. Helyes. – A férfi elhallgatott, és megint a padlót nézte. – Egyszer mondtam már neked, hogy embereket öltem, de akkor még nagyon fiatal voltál. Talán nem is emlékszel rá, én pedig nem akartam többször beszélni róla.

– Emlékszem rá. De miért mondtad azt nekem?

– Kedves gyerek voltál, szép és okos, én pedig túlságosan kötődtem hozzád. Védekezésképpen mondtam, hátha sokat gondolkodsz majd róla, és a végén félni fogsz tőlem. De nem vált be. Ez sem emelt falat közénk. Feltétel nélkül bíztál bennem, én meg egyre jobban kötődtem hozzád. Úgy szeretlek, mintha a lányom lennél, pedig nincs saját gyerekem.

– Én is így érzek, Poppie. Te is jól tudod.

– Igen, de ez ma meg fog változni.

A lány félelme visszatért, és rettegéssé fokozódott. Te jóságos ég, mit mondhat neki, amitől nem fogja szeretni többé? Nem merte megkérdezni, és hiába kutatott az elméjében, semmi sem jutott eszébe, amivel meg tudná magyarázni a férfi szavait.

Egy ideig a férfi sem beszélt, csak nézett maga elé.

– Tudod, nem így akartalak nevelni – szólalt meg végül. – Teljes elszigeteltséget terveztem, a védelmed érdekében, és meg akartalak tanítani arra, hogy ne függj másoktól. Aztán mégsem tudtam megtagadni tőled a normális életet. Lehet, hogy ezzel olyan hibát követtem el, amivel együtt kell élnünk. De továbbra is nagyon fontos, hogy ne bízzál senkiben.

– Még benned sem?

– Azt hiszem, én kivétel vagyok. Sosem tudnék ártani neked, hercegnő. Erre a létezésed a bizonyíték.

– Ezt hogy érted?

A férfi egy pillanatra lehunyta a szemét, és a lánynak megint eszébe jutott, hogy a nagybátyja nem akar erről beszélni, csak valami kényszeríti rá.

Poppie most egyenesen Alana szemébe nézett.

– Már mondtam, hogy embereket öltem. Én egy…

– Most vallottad be, hogy az csak hazugság volt! – vágott a szavába a lány. – Azért mondtad, hogy elriassz magadtól, de nem érted el a célodat.

– Ezt csak te magyarázod így, mert én egy szóval sem említettem, hogy hazudtam. Az az igazság, Alana, hogy pénzért öltem embereket. Jövedelmező munka volt, és illett hozzám, mert nem törődtem a saját életemmel. A halál eszköze voltam mások számára, és egyetlen megbízásomban sem vallottam kudarcot. Sosem hibáztam. Nem sok olyan megbízható bérgyilkos volt, mint én.

A lány nem tudta elhinni, amit hallott. A férfi biztosan valaki másról beszél. Fejsérülése van, és nem emlékszik az igazi múltjára?

– Miért hiszed, hogy ezt csináltad? Ez nem igaz!

– Miből gondolod?

– Mert kedves, szerető ember vagy. Magadhoz vettél egy árvát, hogy felneveld. A többinek pedig esélyt adtál a normális életre, ami nélküled elérhetetlen lett volna számukra. Nem vagy gyilkos. Jól ismered a fegyvereket, de ez még nem jelenti azt, hogy gyilkos vagy.

A férfi megcsóválta a fejét.

– Használd az eszedet, amit olyan sokat edzettünk. Az voltam. Nem ez, ami most vagyok. Szeretném, ha nem így lenne, de sajnos ez az igazság. Bárcsak valaki megölt volna, de senki sem tudott túljárni az eszemen. Bárcsak ne emlékeznék az igazi múltamra! De hiába, mindenre emlékszem.

A lány torkából furcsa, nyöszörgő hang tört fel.

– Tényleg ezt csináltad?

– Megértem, ha most gyűlölsz – sóhajtott fel a férfi, és arca eltorzult a fájdalomtól. – Számítottam rá.

– Én csak… Próbálom megérteni, hogy tehettél ilyet. Segíts nekem!

A férfi felsóhajtott.

– Nem akartam ezt is megosztani veled, de talán hallanod kell, hogyan kezdődött. Az igazi nevem Leonard Kastner. A családom borászattal foglalkozott. Lubínia termékeny völgyeiben szőlőt termesztettünk. Korábban nagy volt a család, de mire én megszülettem, sokan megöregedtek és meghaltak. Aztán apámat maga alá temette a lavina, az anyámat pedig még ugyanabban az évben elvitte egy súlyos betegség. Gyász és kétségbeesés szakadt ránk, de az öcsémmel együtt igyekeztünk folytatni az életet. Alig ötéves volt, úgyhogy nem jelentett igazi segítséget. És a természet megint összeesküdött ellenünk. Abban az évben elveszítettük a szőlőtermést, és ezzel együtt az otthonunkat, mert nem tudtuk tovább fizetni a bérleti díjat a nemesnek, aki a földet birtokolta. Az apámtól elfogadott volna haladékot, de tőlem nem.

– Amit most elmeséltél, az nagyon szomorú, de…

A férfi várta, hogy a lány befejezze a mondatot, de Alana végül elhallgatott. Nem akarta azonnal elítélni, de mire is gondolhatott? Ezért inkább hátrahanyatlott a fotelban, és csak ennyit mondott: – Folytasd, kérlek.

A férfi bólintott, de nem szólalt meg. Üres szemmel meredt a padlóra, és az arca olyan mérhetetlen fájdalmat tükrözött, hogy a lány szeme könnybe lábadt.

Nem bírta nézni tovább Poppie szenvedését, és gyorsan felpattant.

– Nem baj. Majd megpróbálom feldolgozni, hogy…

– Ülj le – parancsolt rá a férfi, de közben nem nézett a szemébe.

Alana nem engedelmeskedett. Menekülni akart Poppie jelenlétéből, mert tudta, mi következik. Azt fogja mondani, hogy valaki a családja meggyilkolására bérelte fel, és rettegett attól, amit kérni akar tőle. Bárcsak valaki megölt volna... Ezért nevelte fel, ezért tanította meg a fegyverforgatásra? Hogy bosszulja meg a szülei halálát és ölje meg?

4. fejezet

Poppie most nyugodt hangon szólt rá.

– Ülj le, Alana. A történetnek még nincs
vége, és többet nem fogunk róla beszélni. Te segítettél eltemetni a múltat. Elvetted tőlem a rémálmokat, visszaadtad az emberségemet. Megérdemled, hogy tudd, mitől mentettél meg.

A lány lassan visszaült a helyére, de csak azért, mert gyengének érezte magát. Hányingere volt… Istenem! Azt hitte, aznap a saját gondjait fogják megoldani, és nem sejtette, hogy olyan döbbenetes dolgokat fog hallani, amelyekre még gondolni is szörnyűség.

– Nagyon nehéz lett a sorsunk, miután az öcsémmel elveszítettük az otthonunkat. Beköltöztünk a városba, ahol több volt a munkalehetőség, de hamar rájöttünk, hogy senki sem hajlandó alkalmazni egy olyan fiatal legényt, mint én. Alkalmi munkákból tengődtünk, míg végül egy órás maga mellé vett inasnak. Nagy precizitást igénylő munka volt, és sokkal jobban élveztem, mint a szőlőtermesztést. Ráadásul jól fizetett. Az órás kedves ember volt, és az egyetlen leánygyermekével élt, egy nálam fiatalabb lánnyal, akibe szinte azonnal beleszerettem. Madarat lehetett volna fogatni velem, amikor néhány évvel később hajlandó volt hozzám jönni feleségül. Áldottnak éreztem magam. Az én nejem volt a leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam, és nemsokára megajándékozott egy fiúval. Ők jelentettek nekem mindent, ők voltak az életem. Aztán egy szerencsétlen balesetben elveszítettem őket, az öcsémmel együtt.

– Nagyon sajnálom – súgta a lány.

Úgy tűnt, a férfi nem is hallja a szavait, annyira elmerült az emlékeiben.

– Szinte elvakított a harag, és magamon kívül voltam, ha arra gondoltam, milyen borzalmas kínhalált haltak. Bennégtek a hintóban, amit egy arra haladó szekér az útszéli tűzbe taszított. A városokban ilyen tüzekkel olvasztják a jeget. Ha a hintó teljesen betakarja a tüzet, amikor ráborult, akkor talán eloltotta volna. Ha a szekér nincs túlterhelve, az ökrök még időben el tudták volna húzni a hintó mellől, de így csak elzárták a menekülés egyetlen útját. Baleset történt, de a szekér kocsisa részeg volt, úgyhogy ennek a balesetnek nem kellett volna bekövetkeznie. Ezért nem tudtam megszabadulni a haragtól. Végül megtaláltam azt a részeges öregembert, és megöltem. De a haragom még ekkor sem csillapodott. Mindentől megfosztottak, ami fontos volt az életemben. Meg akartam halni, mert semmim sem maradt, amiért érdemes élni. Felkutattam a cég tulajdonosát, ahol az a részeges öregember dolgozott, és őt is megöltem. Azt akartam, hogy elfogjanak, de nem így történt. Nem tudtam elviselni az apósom látványát, mert a feleségemre emlékeztetett, ezért otthagytam a munkámat. Akkor már éheztem, mert az utolsó filléremet is italra költöttem, hogy ne emlékezzek a szörnyű veszteségemre. Aztán hallottam, hogy vannak emberek, akik hajlandóak fizetni azért, amit csináltam.

Így születik egy gyilkos, gondolta Alana. De Poppie egyáltalán nem olyan! Egész életében együtt élt vele, de soha sem vett észre benne olyasmit, ami felkészítette volna erre a történetre.

– Legalább megérdemelték a halált azok az emberek, akiket meg kellett ölnöd?

– Ki érdemel ilyesmit?

– Most ezt mondod, de mi volt akkor?

– Akkor gondolkodás nélkül végeztem a dolgomat, bezsebeltem a pénzt, és nem törődtem semmivel. De a kérdésedre válaszolva, igen, néhányan megérdemelték a halált. Máskor viszont inkább annak kellett volna meghalnia, aki felbérelt a munkára. A saját életemet sem tartottam többre, mint azokét, akiket megöltem. Nagyon sok oka van, hogy valaki bérgyilkost fogad: politika, bosszú, egy versenytárs vagy ellenség eltávolítása. Nem én voltam az egyetlen, aki ezt a foglalkozást űzte. Ha én nem vállaltam volna el egy munkát, valaki más végzi el helyettem.

– Ezzel nem mentheted fel magad. A sors talán másképp rendelkezett volna.

– Lehet – bólintott a férfi. – A lelkem mélyén ezt mégis egyfajta igazságtételnek éreztem. Jó voltam a munkámban. Szenvtelenül tudtam ölni. Inkább én, mint egy mészáros, aki még élvezi is, hogy gyilkolhat. Rasztibonnak ismertek, és ezen a néven nemsokára híres lettem.

– Egy újabb álnév?

– Igen. Egy olyan név, ami egyáltalán nem köthető az igazi személyiségemhez. A végén már én is büszke voltam a hírnevemre, és arra, hogy még egyszer sem vallottam kudarcot. Nem is tudom, miért. Talán értékeltem a tehetségemet, még akkor is, ha egy megvetendő munkában jeleskedtem. Hét év múlva úgy véltem, hogy Rasztibonnak ideje visszavonulnia, mielőtt egy kudarc elhomályosítja a ragyogó hírnevét.

– Csak ezért fontolgattad a visszavonulást? – kérdezte a lány.

– Nem. A haragom elmúlt, többé már nem uralkodott rajtam, nem irányította a tetteimet. Már arra sem vágytam, hogy elfogjanak és valaki az én életemet is elvegye.

– Te nem tudtad megtenni?

A férfi komor pillantással nézett a lányra.

– Többször is megpróbáltam, amikor a pokol legmélyebb bugyraiban vergődtem, de rá kellett jönnöm, hogy az életösztön nem halt ki belőlem az erkölcsi érzékkel együtt. A lelkiismeret-furdalás miatt viszont egy idő után kétségeim támadtak a munkámmal kapcsolatban, és undorral töltött el, ha nem tartottam igazságosnak az elvégzendő feladatot. Ezért eljött az ideje, hogy abbahagyjam.

A lányban felmerült egy kérdés.

– Engem is azért tanítottál, hogy bérgyilkos legyek? Mi másért ragaszkodtál volna ahhoz, hogy értsek a fegyverforgatáshoz?

– Ne butáskodj. Azért tanítottalak meg a fegyverekkel bánni, hogy minden helyzetben megvédhesd magad.

– De miért lenne erre szükségem?

– A származásod miatt, Alana.

– Ki vagyok én?

– Egy Stindal.

A név ismerősen hangzott, de Alana olyan zaklatott idegállapotban volt, hogy nem tudta, hol hallotta. Talán a családja még mindig él? Vagy esetleg…

– Hogyan találkoztál velem, Poppie? Ugye, nem fogod azt mondani, hogy megölted a szüleimet? Azt hiszem, most nem tudnám elviselni, ha…

– Nem, hercegnőm – vágott gyorsan a szavába a férfi. – Nem az volt a feladatom. Egyszer sem kellett nőt ölnöm, bár akkor úgy gondoltam, hogy arra is képes lennék. Sőt azt hittem, egy csecsemőt is meg tudnék gyilkolni.

Alanát most már semmi sem lepte meg.

– Azért béreltek fel, hogy velem végezz?

– Igen.

– Akkor miért nem vagyok halott?

– Már a torkodra tettem a kést, amikor rám mosolyogtál, és nem tudtam megtenni. Úgy döntöttem, hogy a pályafutásomat végül mégis egy kudarccal fejezem be, bár egészen a mai napig csak egyetlen ember tudta, hogy nem öltelek meg.

– Ezt hogy érted?

– Azért fizettek, hogy tüntesselek el, és a pénz felét előre odaadták. Ez a megfogalmazás természetesen csak egy dolgot jelenthetett, és nekem sem voltak kétségeim afelől, hogy mit akarnak tőlem. Pedig másképp is lehet értelmezni. Nem mentem vissza a többi aranyért, ezért a megbízóim azt hihették, hogy a feladat végrehajtása közben meghaltam. Az eltűnésed pedig önmagáért beszélt. A munkát elvégeztem, ahogy akarták. Eltüntettelek. Nekem is és neked is jó, hogy a megbízóim holtnak hisznek, mert így nem küldenek egy újabb bérgyilkost a megölésedre.

– A szüleimmel is elhitetted, hogy halott vagyok?

– Nem. Tőled hamar megtanultam az együttérzést, és a szülői érzéseket is visszaadtad nekem. Nem gondoltam volna, hogy egyszer megint tudok majd így érezni. Az édesanyád akkor már meghalt, méghozzá természetes halállal, és nem akartam, hogy az apád átélje az elvesztésed fájdalmát. Néhány hónap elteltével küldtem neki egy üzenetet, amelyben közöltem vele, hogy nálam biztonságban vagy, amíg ő kideríti, ki akart eltenni láb alól.

– Apám életben van? – súgta a lány maga elé.

– Igen.

– Ő az a másik személy, aki tudja, hogy nem végezted el a munkát?

– Igen, csak neki árultam el.

– Köszönöm, hogy tudattad vele.

– Ne köszönd. Nem biztos, hogy megkapta az üzenetemet. Az eltűnésed híre olyan gyorsan terjedt, hogy még én is meghallottam, mielőtt elhagytam Lubíniát, mert egy ideig kénytelen voltam ott vesztegelni, hogy keressek neked egy dajkát, aki hajlandó velem tartani. Az apád azt hitte, hogy csak elraboltak. Bizonyára abban reménykedett, hogy visszakap, ha kifizeti a váltságdíjat. Az üzenetemtől talán még jobban nekikeseredett, mert megtudta, hogy csak akkor kerülsz vissza hozzá, ha sikerült eltávolítani az ellenségeit, akik a lánya megölésével akartak kárt okozni neki.

– Tehát csak neki akartak ártani az én halálommal? – csodálkozott a lány.

– Természetesen.

– De azóta eltelt tizennyolc év, Poppie! Ennyi idő alatt sem tudta kideríteni, ki tette ezt?

– Apád jó ember, de a nyomozás terén teljesen tehetetlennek bizonyult – mondta Poppie enyhe megvetéssel a hangjában. – Tudnia kellett volna, hogy kik voltak az ellenségei abban az időben, mégsem sikerült lelepleznie őket.

– Honnan tudod? Te talán sejted, ki volt?

– Nem, különben megmondtam volna neki. De én szinte sohasem találkoztam közvetlenül a megbízóimmal. Féltek a leleplezéstől, nehogy valaki megtudja, hogy bérgyilkost fogadtak fel, ezért némelyikük bő köpenybe burkolózva jött hozzám, és még a hangját is eltorzította. A legtöbben inkább felbéreltek egy embert, aki elmondta, miről van szó, és odaadta a pénzt. Sokszor csak egy árnyékban rejtőző alakot láttam, egy suttogó hangot hallottam, és egy erszényt dobtak a lábamhoz. Engem ez nem zavart. Gazdaggá tettek, én pedig egy halott életét éltem, amelyet elkerült a boldogság. Mindentől meg voltam fosztva, ami valaha fontos volt nekem. Amíg te be nem léptél az életembe.

– Hogyan értesültél az apám tevékenységéről? Vagy talán angol? Nem, ez ostoba kérdés volt. Persze hogy nem vagyok angol. Nem rejtenél el ugyanabban az országban, ahonnan elhoztál?

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Újabb következtetések, Alana?

A lány elpirult.

– Ne törődj velem, hanem válaszolj az eredeti kérdésre, légy szíves.

– Közvetett módon figyeltem az országunkat. Beléptem egy európai menekülteket tömörítő, elegáns klubba, ahová még őfelsége külhoni ügyekkel foglalkozó hivatalából is járnak előkelőségek, akik ismerik a legújabb híreket a kontinensen. Szívesen megosztottak velem minden olyan információt, ami nem volt szigorúan titkos.

– Így értesültél az otthoni helyzetről? – csodálkozott a lány.

– Teljes biztonságban figyelemmel kísérhettem, mi zajlik odahaza, és közben nem hívtam fel magunkra a figyelmet. És a módszer valóban eredményes volt. Négy évig kellett várnom, míg valaki megemlítette az apád nevét, de nem az a hír volt, amit vártam. Csupán annyit közöltek róla, hogy végre újra megnősült. Amikor hétéves voltál, megint hallottam valamit: annyi év telt el az eltűnésed óta, hogy halottnak hittek.

A lánynak a hír hallatán két gondolata is támadt. Poppie nem akarja igazán visszaadni az apjának. Az apja pedig már egy új feleséggel él, és valószínűleg nem is örülne, ha visszakerülne hozzá.