Bevezetés

Amikor több mint tíz éve először kiadták ezt a könyvet, reménykedtem, hogy segíteni fog az embereknek, de soha nem képzeltem, hogy az üzenete ennyire mélyen megérinti az olvasókat világszerte – Afrikától Ázsiáig, Európában, Dél- és Közép-Amerikában, különböző egyházakban a Közel-Keleten, Ausztráliában és Új-Zélandon, Észak-Amerikában, felekezeti hovatartozástól és teológiai irányultságtól függetlenül. Azt sem tudtam elképzelni, hogy a könyvből tanfolyam lesz – munkafüzet, DVD, áhítatos könyv nyolc hétre –, és hogy az egyházak használni fogják a könyvet, hogy alapelveit beépítsék a DNS-ükbe és a tanítványsági kultúrájukba.

Amikor azt kérdezik: mit gondolok arról, hogy a könyv tartalma ilyen gyorsan terjedt, és a közönség ennyire befogadónak bizonyult, a válaszomat gyakran azzal kezdem, hogy elmondom: mielőtt megíródott az egészséges érzelmi spiritualitás{1} koncepciója, ezt a problémát már régóta megéltük. Egyházként több mint két évtizede gyakoroljuk, finomítjuk és szívjuk magunkba a könyv alapelveit. Hetvenhárom országból 1500 felnőtt jön be hozzánk minden héten. Ez igazán különleges kontextust ad ennek az anyagnak a gyakorlatba való átültetésére egy olyan közösségben, amely valóban globális egyházként működik.

A másik dolog, amelyikre rámutatok, hogy miként különbözik az ÉES a tanítványság hagyományosabb közelítéseitől. Számos egyház a tanítványság és a szolgálati hatás olyan közelítését alkalmazza, amelyik valahogy így néz ki:

A hagyományos közelítésben a középpontban jellemzően segítő tanfolyamok vannak, kis csoportokat kötelez el, és megfelelő alkalmat nyújt a szolgálatra, ugyanakkor az emberek életében a változás szintje minimális. Nem nagy a hatás sem.

Ezzel szemben az Érzelmileg egészséges spiritualitás könyvek és segédanyagok segítenek az embereknek megtapasztalni a felszín alatti átalakulást – spirituálisan és érzelmileg. Miért? Mert a mélyen megváltozott embereknek erősebb és tartósabb hatásuk van a világra. Megváltozott emberek változtatják meg a világot.

Az ÉES eredménye, hogy az egyháztagként és egyházi vezetőként megtapasztalt átalakulás által a Lélek az élet olyan területeire vezet minket, amit korábban nem tudtunk elképzelni. Egy példa: mostanában történt a saját vezetői átalakulásom. Huszonhat évig szolgáltam rangidős lelkészként a New Life Fellowship gyülekezetben, és egy négy és fél éves utódlási folyamat után^1 megváltozott a szerepem: rangidős lelkészből tanító lelkésszé lettem, gyülekezet nélküli lelkésszé. Ez a változás a New Life számára csodálatos expanzió és mélyülés volt. Például növekedett gyülekezetünk globális hatása a körülöttünk lévő világra, az egészséges spiritualitás hatására az emberek Krisztusról bizonyságot tettek a mindennapokban, teljesen megváltozott az egyházi kultúra és közösség is.

Most rajtad a sor. Teljes szívemből hiszem, hogy azok az elvek és gyakorlatok, amelyek megváltoztatták az én életemet és az egyházak életét az egész világon, a te életedet is meg tudják változtatni.

Ez a könyv (az Érzelmileg egészséges spiritualitás tanfolyammal együtt) meghívás számodra a Jézus Krisztussal való mélyebb és szélesebb kapcsolatra. Azt kívánja, hogy indulj el az ismeretlen felé, ahogy Ábrahám is tette, amikor elhagyta kényelmes otthonát a káldeai Urban. Az elmélkedő spiritualitás összekapcsolása az érzelmi egészséggel – elsősorban ez az üzenete ennek a könyvnek – életed olyan mélységeibe vezet, ami forradalmi felszabadulást fog jelenteni. Ez a „forradalom” viszont minden kapcsolatodat átalakítja.

Ezért arra invitállak, hogy imádkozva – elgondolkodva – és lassan olvasd ezeket az oldalakat. Amikor szükséged van rá, tarts szünetet, hogy magadba szívd azokat a meglátásokat Istenről és önmagadról, amelyeket a Lélek nyújt az utazás során. Írd le, hogyan szól hozzád Isten! Amikor Isten szól hozzám egy tanulságos könyv olvasásakor, a hátsó borító belső oldalára leírok néhány mondatot a meglátásokról, az oldalszámmal együtt. Így aztán később vissza tudok menni, és könnyen átnézhetem, mit mondott Isten, milyen további meglátást és irányítást kaptam. Semmi kifogásom ellene, hogy olvasás közben a margóra írj, vagy akár külön naplót vezess.

Lassan mondd el az imádságokat a fejezetek végén. Ne siess! Mindegyik fejezetből akár egy egész könyvet lehetne írni. Itt rengeteg emészteni való anyagot találsz.

A legfontosabb: arra biztatlak, hogy csodáld és szeresd Jézus Krisztust, amikor ezeken az oldalakon találkozol vele. A cél az, hogy növekedj Jézus megtapasztalásában, és ne csupán róla szóló ismereteket tölts a fejedbe az eddigiek mellé.

Keresztes Szent János Szerelem élő lángja című művének prológusában megjegyezte, hogy minden, amit az Istennel töltött életéről írt, „olyan messze van a valóságtól, mint egy festmény az élő tárgyától, amelyet ábrázol”.2 Mindazonáltal megkockáztatta, hogy leírja, amit mégis tudott. Hasonlóképpen én is meghívlak, hogy úgy fogadd be ezeket az oldalakat, mint egy festményt, amely elvezet egy gazdagabb, hitelesebb találkozásra az élő Istennel Krisztusban. Ennek a könyvnek a valódi gyümölcse azon a pozitív változáson mérhető le, amelyet elkezdesz megtapasztalni kapcsolataidban – Jézussal, a többiekkel, saját magaddal.

Szolgálatom korai éveiben az érzelmi egészség hiányában majdnem elveszítettem mindenemet – a házasságomat, a családomat, a munkámat, a saját jóllétemet. Hálás vagyok Istennek a kegyelméért. Ez a kegyelem lehetővé tette, hogy ne csak túléljek, hanem élvezzem a keresztény élet olyan gazdagságát és örömét, amilyenről nem is hittem, hogy lehetséges. Ha szomjazol arra, hogy Isten átalakítson téged és a körülötted élőket, arra hívlak, hogy folytasd az olvasást.

1. fejezet

Az érzelmileg nem egészséges spiritualitás

Valami reménytelenül rossz

A keresztény spiritualitás az érzelmi egészség integrálása nélkül pusztító lehet – neked magadnak, Istennel való kapcsolatodnak, és a körülötted élő emberek számára is. Tudom, mivel így éltem le felnőtt életem felét. Fel sem tudnám sorolni, annyi személyes példám van.

A következő az egyik olyan, amit szeretnék elfelejteni.

Faith és a medence

Egy másik egyházban tartottam beszédet, így találkoztam Johnnal és Susannel. Izgatottak és lelkesek voltak, hogy meglátogathatják a New Life Fellowship gyülekezetet Queensben, ahol lelkész voltam. Egy forró, párás júliusi vasárnap megtették a hosszú, fárasztó autóutat Connecticutból – forgalmas volt, mint mindig –, hogy végigüljék három istentiszteletünket. A második és harmadik alkalom között John félrehívott, és közölte velem: remélik, beszélhetnek egy keveset Gerivel és velem.

Kimerült voltam. De jobban aggasztott, hogy mit gondol majd a lelkészük, aki a barátom volt. Mit mondanának neki, ha egyszerűen hazaküldeném őket? Mit mondhatnának rólam?

Tehát hazudtam.

– Persze, nagyszerű lenne, ha eljönnétek hozzánk ebédre. Biztos vagyok benne, hogy Geri is szeretné!

Amikor felhívtam Gerit, egyetértett az ebéddel – szeretett volna „jó lelkészfeleség” lenni –, jóllehet ő is szívesebben mondott volna nemet. John, Susan és én körülbelül délután három órakor érkeztünk haza. Néhány perc múlva négyesben leültünk enni.

Ekkor John elkezdett vég nélkül beszélni, és csak beszélt és beszélt. Susan meg se szólalt. Geri és én időnként egymásra néztünk. Úgy éreztük, időt kell neki adnunk. De mennyit?

John csak beszélt… és beszélt… és beszélt.

Nem tudtam félbeszakítani, olyan intenzíven osztotta meg gondolatait Istenről, az életéről, az új lehetőségekről a munkahelyén. Ó, istenem, szeretetteljes és kedves akarok lenni, de mennyi az elég? – ezt kérdeztem magamtól, miközben úgy tettem, mintha hallgatnám. Dühös voltam, aztán a dühöm miatt bűntudatot éreztem. Azt akartam, hogy John és Susan azt gondolja Geriről és rólam, hogy vendégszeretőek és szívélyesek vagyunk. Miért nem adott esélyt a feleségének vagy nekünk, hogy mondjunk valamit? Végül Susan kiment a mosdóba. John elnézést kért, egy gyors telefonhívást kellett lebonyolítania. Amikor végre magunk között maradtunk, Geri felemelte a hangját:

– Pete, nem tudom elhinni, hogy ezt tetted! – morogta bosszúsan. – Nem is láttalak! A gyerekek se láttak!

Lehajtottam a fejem, mintha elsüllyedni szeretnék. Azt reméltem, ha megalázkodom előtte, felkeltem a sajnálatát.

Nem ez történt.

Susan visszajött a mosdóból, John pedig tovább beszélt. Gyűlöltem ott ülni annál a konyhai asztalnál. John aztán mit sem sejtve azt mondta:

– Remélem, nem beszélek túl sokat.

– Nem, természetesen nem – hazudtam továbbra is. – Nagyszerű, hogy itt vagytok!

Geri hallgatott mellettem. Nem akartam ránézni.

Egy újabb óra múlva, a ritka szünetek egyikében Geri kibökte:

– Egy ideje Faith csendben van.

Faith a lányunk volt, hároméves.

John tovább beszélt, mintha Geri nem szólt volna semmit. Geri és én megint egymásra néztünk, és továbbra is úgy tettünk, mintha figyelnénk, és időnként nyakunkat nyújtogatva kinéztünk a szobából.

Ó, biztosan minden rendben van, győzködtem magam.

Geri azonban kezdett egyre idegesebbnek látszani. Arca feszültséget árult el, aggodalmat és türelmetlenséget. Hol lehet Faith? Szinte láttam, hogy végiggondolja a lehetőségeket.

A ház túlságosan nyugodt volt. John csak nem hagyta abba.

Végül Geri kimentette magát – úgy éreztem, ideges hangon:

– Mennem kell, megnézem, hol van a lányunk.

Leszaladt a pincébe. Faith sehol. A hálószobák. Faith sehol. A nappali és az étkező. Faith sehol. Kétségbeesetten visszarohant a konyhába.

– Pete! Ó, istenem, nem találom! Nincs sehol!

A pillanat tört részéig fennakadt a szemünk, mindkettőnkön rémület vett erőt. Mindketten az elképzelhetetlenre gondoltunk: a medence!

Bár nem laktunk tágas helyen (egy két családnak való ikerházban), mégis volt egy kis, kb. egy méter mély medencénk a hátsó kertben, enyhülésül New York forró nyarain. A hátsó kertbe rohantunk… és láttuk, hogy a legrosszabb félelmeink igazolódtak be.

Ott állt Faith a medence közepén, nekünk háttal – a hároméves lányunk, meztelenül, lábujjhegyen, a víz az álláig ért, majdnem a szájában volt. Egy pillanat alatt öt évet öregedtünk.

– Faith! Ne mozdulj! – kiáltotta Geri, ahogy rohantunk, hogy kihúzzuk a medencéből.

Faithnek valahogy sikerült a lépcsőn fel- és lemászva lejutnia a medencébe, és nem csúszott el a vízben. És ott állt lábujjhegyen a medencében – ki tudja, mióta!

Ha megbotlik, Geri és én temethettük volna a lányunkat. Az eset mindkettőnket napokig erősen megrendített. Még ma is remegek, amikor ezeket leírom.

Az a szomorú ezzel kapcsolatban, hogy a bensőnkben semmi sem változott. A változáshoz további öt év kellett, rengeteg fájdalom, és még néhány meleg helyzet.

Hogy lehettünk Gerivel együtt ennyire gondatlanok? Zavartan nézek vissza, milyen hazug és éretlen voltam Johnnal és Susannel, Istennel és saját magammal szemben! Nem John volt a probléma: én voltam az. Kívül kedvesnek, kegyesnek és türelmesnek látszottam, ugyanakkor belül mindennek az ellenkezőjét éreztem. Annyira azt akartam, hogy a jó keresztény polírozott képét mutassam, hogy megszűnt a kapcsolatom a bennem végbemenő folyamatokkal. Tudat alatt azt gondoltam: Remélem, eléggé jó keresztény vagyok. Vajon fog ez a házaspár szeretni minket? Azt fogják gondolni rólunk, hogy rendesek vagyunk? Vajon John jó beszámolót ad a látogatásáról a lelkész barátomnak?

A tettetés biztonságosabb volt, mint az őszinteség és a sebezhetőség.

A valóság az volt, hogy tanítványságom és spiritualitásom nem érintett számos mély belső sérülést és bűnös sémát, különösen azokat a komisz sémákat nem, amelyek otthonunk zárt ajtói mögött kerültek felszínre – megpróbáltatások, nézeteltérések, konfliktusok és kudarcok során.

Megragadtam a spirituális és az érzelmi fejlődés éretlen szintjén. És az akkori keresztény életem nem alakította át életem mély rétegeit.

És emiatt Faith majdnem meghalt. A spiritualitásomban volt valami rettenetesen rossz – de mi?

Érzelmi alulfejlettségben felnőni

Nagyon-nagyon kevés ember lép ki eredeti családjából érzelmileg épen, éretten. Szolgálatom első éveiben azt hittem, Krisztus hatalma minden átokra gyógyulás lehet, így aztán alig gondoltam rá: lehetséges, hogy a régen elhagyott otthon még mindig hatással van rám. Végül is nem azt tanítja Pál a 2Kor 5,17 szakaszban, hogy amikor keresztény leszel, a régi elmúlik, és új jön létre? A válság azonban arra tanított, hogy vissza kell mennem, és megérteni ezeket a régi dolgokat, hogy elkezdhessék elveszíteni hatásukat.

Olasz–amerikai családom, mint minden család, tökéletlen és szabálytalan volt. Szüleim, bevándorlók gyermekei, feláldozták magukat, hogy négy gyermekük részesüljön az amerikai álomban. Apám foglalkozása pék, sok-sok órát dolgozott, először nagyapám New York-i olasz tésztaboltjában, később egy pékáru-nagykereskedőnél. Mindennél fontosabb célja az volt, hogy a gyerekei tanuljanak, végezzék el a középiskolát, „kezdjenek valamit az életükkel”.

Anyám klinikai depresszióval és egy érzelmileg megközelíthetetlen férjjel küszködött. Bántalmazó apa mellett nőtt fel, és szenvedett attól, hogy négy gyermekük nevelése egyedül rá hárult. Életét szomorúság és magány jellemezte a férje mellett ugyanúgy, mint gyermekkorában.

Testvéreim és én sérülésekkel jöttünk ki abból a környezetből. Érzelmi fejlődésünk elmaradott volt, szeretetre és figyelemre éheztünk. Mindannyian elhagytuk az otthonunkat, amikor középiskolába mentünk, de hiába próbáltuk az emlékét kitörölni.

Az otthonunk kívülről rendben lévőnek látszott, mint annyi más ember otthona. Legalábbis jobbnak látszott a helyzetünk, mint a legtöbb barátomé. A kártyavár azonban összeomlott, amikor tizenhat éves lettem. A bátyám megtört egy láthatatlan családi szabályt: nem engedelmeskedett apánknak, és otthagyta a középiskolát. Sőt, ami még rosszabb: kijelentette, hogy Moon tiszteletes és felesége, a Unification Church (Egyesítő Egyház) alapítói az emberiség igazi szülei. A következő tíz évben halottnak tekintették, nem térhetett haza. Szüleim megszégyenültek, összeomlottak. Visszavonultak a kiterjedt családtól és a barátoktól. Ennek a drámai távozásnak a nyomása és feszültsége napvilágra hozta a családunkban működő nagy szakadékokat és hiányokat. Szétforgácsolódásunk haladt tovább.

Legalább két évtizedbe telt, mire elkezdtünk felépülni.

Ami talán a legtragikusabb, hogy apám spiritualitásának és egyháza iránti elkötelezettségének csekély hatása volt házasságára és a gyereknevelésre (ő volt az egyetlen a családunkban, akiben megvolt az őszinte hit egy szikrája). Apaként, férjként és alkalmazottként úgy működött, hogy inkább jellemezték az eredeti családjának, mint Jézus új családjának a szokásai.

Az én családom kétségtelenül különbözik a tiédtől. Egy dolgot azonban megtanultam a harminc év alatt, amíg szorosan együtt dolgoztam családokkal, és ez a következő: a te családod is, mint az enyém, a legelső szülők engedetlenségének következményeit viseli, ahogy meg van írva Mózes első könyvének 3. részében. Még a legtiszteletreméltóbb családokban is ezek vannak a felszín alatt: szégyen, titkok, hazugságok, árulások, szétszakadt kapcsolatok, csalódások és a feltétlen szeretet iránti feloldatlan vágyakozás.

Hitre jutni Krisztusban

Kiábrándultam, Isten puszta létezésében sem voltam biztos. Tizenhárom éves koromban otthagytam az egyházat, meggyőződve róla, hogy nincs köze a „való élethez”. Egy kis templomban tartott keresztény koncert és az egyetemi kampuszunkon vezetett bibliatanulmányok hatására lettem – Isten kegyelméből – keresztény. Tizenkilenc éves voltam. Isten Krisztusban megnyilvánuló hatalmas szeretete lenyűgözött. Azonnal szenvedélyesen meg akartam ismerni ezt az élő Jézust, aki megmutkozott nekem.

A következő tizenhét évben fejest ugrottam az újonnan megtalált evangéliumi-karizmatikus hagyományba: ahogy csak tudtam, magamba szívtam a tanítványság és a spiritualitás minden cseppjét. Imádkoztam és olvastam az Írást. Faltam a keresztény könyveket. Részt vettem kis csoportokban, és rendszeresen jártam templomba. Megismertem a spirituális alapelveket. Minden meglévő képességemmel buzgón szolgáltam, önként adakoztam. Mindenkivel megosztottam a hitemet, aki meghallgatott.

Az egyetem után egy évig angolt tanítottam, aztán három évig egy egyetemi hallgatók között működő keresztény szolgálat, az InterVarsity Christian Fellowship munkatársa voltam. Végül elkerültem Princetonba és a Gordon-Conwell teológiai szemináriumra, egy évig spanyolt tanultam Costa Ricában, és alapítottam egy soknemzetiségű gyülekezetet New York Queens kerületében.

Abban az első tizenhét évben azonban, Krisztus áldozatos követőjeként, teljesen érintetlenül maradtak emberi természetem érzelmi aspektusai. Erről ritkán beszéltek a vasárnapi iskolai órákon, a kis csoportokban vagy az egyházi vezetők találkozóin. Igazából maga ez a kifejezés: „emberi természetem érzelmi aspektusai”, inkább tűnt egy szakértő tanácsadó szavainak, nem igazán illett bele az egyházi szóhasználatba.

Különböző tanítványsági
modellek kipróbálása

Ahogy a szolgálatom szép lassan magasabb fokozatba kapcsolt, Geri, a feleségem tiltakozni kezdett: szerinte valami reménytelenül elromlott – elromlott velem és elromlott az egyházzal. Tudtam, lehet, hogy igaza van, tehát folyton próbáltam a tanítványság különböző oldalaira helyezni a hangsúlyt, ami bizonyos fokig sikerült is. A magammal folytatott beszélgetés valahogy így folyt:

– Pete, több Biblia-stúdiumot! Az változtatja meg az embereket. Elméjük megújul, ettől megváltozik az életük.

– Nem. A közösségi élet. Mindenki kerüljön a közösség mélyebb szintjeire, kis csoportokban. Az majd segít!

– Pete, ne feledd, a mély változáshoz a Lélek ereje kell. Az csak imádság útján jöhet. Tölts te magad több időt imádsággal, és szervezz több imaalkalmat a New Life-ban. Isten nem mozdul, ha nem imádkozunk.

– Nem, ezek a spirituális hadviselés kérdései. Azért nem változnak az emberek valójában, mert nem nézel szembe a démoni erőkkel, amelyek bennük vannak, és amelyek körülveszik őket. Használd a Bibliát, és imádkozz Jézus hatalmával, hogy az emberek megszabaduljanak a gonosztól.

– Istentisztelet. Ez kell. Bárcsak az emberek elmerülnének Isten jelenlétében az istentiszteleten, az majd segít!

– Emlékezz Krisztus szavaira Mt 25,40-ben: Akkor találkozunk Krisztussal, amikor önként adunk „az én legkisebb testvéreim”-nek: azoknak, akik betegek, ismeretlenek, börtönben vannak. Vedd rá őket, hogy szolgáljanak a szegények között; meg fognak változni.

– Nem, Pete, olyan emberek kellenek neked, akik kivételes módon hallanak Istenről, és prófétai meglátásuk van. Ők végül megtörik az embereket körülvevő láthatatlan láncokat.

– Elég, Pete! Az emberek valójában nem értik Isten kegyelmét az evangéliumban. Az, hogy elfogad minket Isten, az Jézus tette, Ő vitte véghez, nem a mi teljesítményünk. Ő az igaz, és nem mi! Sulykold a fejükbe mindennap, ahogy Luther mondta, és meg fognak változni!

Ezen szempontok mindegyikében van bibliai igazság. Azt hiszem, mindegyiknek helye van spirituális utunkon, fejlődésünkben. Nem kétséges, hogy Krisztussal járva az egyik, vagy akár több szempont által is megtapasztalhattad Istent és az Ő jelenlétét.

A probléma az, hogy még mindig elkerülhetetlenül hiányolhatsz valamit, ahogy én is hiányoltam. A legtöbb jelenlegi tanítványsági modell spiritualitása valójában gyakran egy további védőréteget ad hozzá ahhoz a falhoz, amely az emberek érzelmi felnőtté válása előtt áll. Amikor az emberek hiteles spirituális élményben részesülnek – ilyen az istentisztelet, az imádság, a bibliatanulmányok és a közösség –, tévesen azt gondolják, valami nagyon jó dolgot tesznek, akkor is, ha kapcsolatrendszerük megtörik, és belső világuk rendezetlen. Ekkor látszólagos „előrehaladásuk” spirituális okot szolgáltat arra, hogy ne végezzék el az éretté válás kemény munkáját.

Meg vannak tévesztve.

Tudom. Majdnem tizenhét évig így éltem. Életem bizonyos területein, és a körülöttem lévők életében is spirituális növekedés volt – ezért elhanyagoltam a bennem és a körülöttem lévő érzelmi éretlenség szembetűnő jeleit.

Legőszintébb pillanatainkban a legtöbbünk fel fogja ismerni, hogy bensőnkben – nagyon hasonlóan egy jéghegyhez – mély rétegek vannak, jóval a mindennapi tudatosság alatt. Ahogy a következő illusztráció mutatja: egy jéghegynek csak körülbelül tíz százaléka látható. Ez a tíz százalék képviseli a viselkedésünket, és mindazokat a változásokat, amelyeket mások láthatnak. Kedvesebb emberek vagyunk, tiszteletteljesebbek. Templomba járunk, rendszeresen részt veszünk az istentiszteleten. Valamennyire „tisztán tartjuk az életünket”, foglalkozunk vele, ha alkohol- vagy drogproblémánk van, vagy a trágár beszéddel, illegális tevékenységekkel van problémánk, ilyesmi. Elkezdünk imádkozni, és Krisztusról beszélni másokkal.

De személyiségünk gyökerei továbbra is változatlanok, mozdulatlanok maradnak.

A spirituális alakulás és a tanítványság mai modelljei érintenek néhányat a felszín alatti 90 százalékból. A probléma az, hogy ezek nagy részét (lásd a rajzon a szaggatott vonal alatti részt) Jézus Krisztus csak akkor érinti meg, ha komolyan elkötelezzük magunkat amellett, amit én „érzelmileg egészséges spiritualitásnak” nevezek.

Fájdalom hatására vettem észre

Végül három dolog hatására lettem nyitott az érzelmileg egészséges spiritualitás elképzelése iránt, bár ellenkeztem, hevesen tiltakoztam.

Az első, hogy nem tapasztaltam azt az örömöt és megelégedettséget, amit a Biblia Krisztusban ígér nekünk. Nem voltam boldog, frusztrált voltam, túl sokat dolgoztam, gyötrődtem. Amikor bekerültem a keresztény életbe, Isten ajánlata a következő volt: „Mert az én igám jó, és az én terhem könnyű.” (Mt 11,30) Ez meghívás egy szabad és bővölködő életre. De én nem éreztem ezt.

Az iga Jézus idejében fából volt, és kézzel alakították ki, hogy tökéletesen illeszkedjen az ökör nyakához és vállához, ne dörzsöljön, ne vágjon. Jézus ígéretét a „könnyű igáról” ehhez hasonlóan így lehetne lefordítani: „Olyan életet készítettem számodra, olyan igát fogsz viselni, amelyik tökéletesen illik rád. Ígérem, könnyű lesz, nem fog nyomni.” A valóság azonban az, hogy sokévnyi aktív keresztény élet után kimerültnek éreztem magam, szükségem volt szünetre. Az életem inkább abból állt, hogy reagáltam mások tetteire vagy vélt tetteire, rólam alkotott véleményükre vagy vélt véleményükre. Az eszemmel tudtam: úgy kell élnünk, hogy Istennek tetsszen. De így is élni, az már egész más dolog. Jézus igáját terhesnek éreztem.

A második: dühös voltam, keserű és lehangolt. Megpróbáltam öt évig két vagy három ember feladatait végezni. Reggel két istentiszteletünk volt angolul, egy délután spanyolul. Mindegyiken prédikáltam. Amikor segítőm a délutáni spanyol nyelvű gyülekezetben elhagyta az egyházat, saját egyházat indított, és magával vitt kétszázat a kétszázötven tagból, úgy éreztem, gyűlölöm őt. Megpróbáltam megbocsátani neki, de nem sikerült.

Kettős élet feszültségét tapasztaltam meg: szeretetet és megbocsátást prédikáltam vasárnap, és hétfőn az autómban, amikor magam voltam, átkozódtam. Rémisztő világossággal mutatkozott meg a szakadék a hitem és a tapasztalásom között.

Harmadszor, Geri magányos volt és fáradt: anyaként egyedül nevelte a négy lányunkat. Házasságunktól többet akart; annyira csalódott volt, hogy szembekerült velem. Végül eljutott oda, hogy nem fogadta el a mentségeimet, a halogatásokat, az elkerülő magatartást. Már nem volt veszítenivalója.

Egyszer késő este az ágyunkon ültem és olvastam, amikor bejött a szobába, és hűvösen tájékoztatott:

– Pete, egyedülállóként boldogabb lennék, mint a feleségedként. Kiszállok ebből a mókuskerékből. Szeretlek, de nem akarom tovább ezt az életet. Vártam… megpróbáltam beszélni veled. Nem figyelsz rám. Nem tudlak megváltoztatni. Ez a te dolgod. De én a saját életemet élem.

És határozottan hozzátette:

– Apropó, az egyházadból, ahol lelkész vagy, kilépek. Vezetőként nem érdemes téged követni.

Egy rövid pillanatig megértettem, miért gyilkolják meg az emberek azt, akit szeretnek. Napvilágra hozta védtelenségemet. Egyik részem megfojtotta volna. Leginkább mély szégyent éreztem. Ez több volt annál, amit az egóm el tudott viselni.

Mindazonáltal talán ez volt a legszeretőbb dolog, amit Geri egész házasságunk alatt értem tett. Jóllehet akkor még nem tudta volna megfogalmazni, valami életfontosságú dolgot ismert fel: az érzelmi egészség nem választható el a spirituális érettségtől. Nem lehetsz spirituálisan érett, ha érzelmileg éretlen maradsz.

Ugyanakkor, amikor őszintén szerettem Jézus Krisztust, sok igazságot hittem Vele kapcsolatban, érzelmileg gyermek voltam, aki nem akarja tudomásul venni éretlenségét.

Az, hogy Geri kilépett az egyházból, átlökött a határon: a jéghegyem felszíne alá néztem. Olyan mélységekbe, amelyekkel addig féltem szembesülni. A szenvedésnek van egy olyan csodálatos képessége, hogy új igazságokra vezet minket, megmozdít. Végül tudomásul vettem a fájdalmas igazságot: a keresztény lét érintetlenül hagyta életem (ha úgy tetszik, jéghegyem) hatalmas területeit. Bibliai ismereteim, vezetőségi helyzetem, teológiai képzettségem, tapasztalataim és készségeim nem változtattak a zavarba ejtő valóságon.

Olyan dologban merültem el, amit most „érzelmileg egészségtelen spiritualitásnak” nevezek. Rangidős lelkész voltam egy egyházban, de szerettem volna elmenekülni, és az egyházat elhagyók sorába lépni.

Tartsuk tiszteletben az emberi lét teljességét

Isten teljes embernek teremtett bennünket, a saját képmására (1Móz 1,27). Ennek a képmásnak van fizikai, spirituális, érzelmi, értelmi és társadalmi dimenziója. Nézzük meg egy pillanatra a következő ábrát:

Ha bármely aspektusát figyelmen kívül hagyjuk annak, hogy Isten a képmására, férfinak és nőnek teremtett bennünket, akkor mindig pusztítók lesznek a következmények – akár a többi emberrel, akár saját magunkkal való kapcsolatunkban. Ha például látunk valakit, aki mentálisan vagy testileg sérült, könnyen észrevehető, hogy mentálisan vagy testileg fejletlen. Egy autista gyermek például egy zsúfolt játszótéren akár órákig egyedül álldogál, és nem játszik a többi gyerekkel.

Az érzelmi fejletlenség nem ennyire nyilvánvaló, ha valakivel először találkozunk. Idővel azonban, ha jobban megismerkedünk vele, ez a valóság már könnyebben felismerhető.

Amikor tizenhét évig Istent kerestem, figyelmen kívül hagytam az „érzelmi összetevőt”. Az egyházak és szolgálatok azon spirituális-tanítványsági modelljeinek, amelyek rám hatással voltak, nem volt rá nyelvük, teológiájuk vagy képzésük. Ezen a téren nem segítettek. Nem számít, hány könyvet olvastam, hány szemináriumon vettem részt a többi – a testi, társas, intellektuális, spirituális – területen. Nem számít, hány év múlt el: tizenhét, vagy további harminc. Érzelmileg csecsemő maradtam, amíg ez napvilágra nem került, és át nem alakított Jézus Krisztus által. Megrendült a spirituális alap, amelyre az életemet építettem (és amelyre másokat tanítottam). Nem rejthettem el a hozzám legközelebb állók előtt.

Amikor végül felfedeztem a kapcsolatot az érzelmi érettség és a spirituális érettség között, kopernikuszi fordulat, forradalom kezdődött számomra, és nem volt visszaút. És a forradalom szót komolyan gondolom. Az a spirituális utazás, amit ebben a könyvben leírok, gyökeres átalakulást jelent. Elhatol mindenhová, az életünk gyökeréig, még kereszténységünk egész felfogásáig is.

Összekapcsoltam az érzelmi és a spirituális érettséget, és ez átalakította egész személyes kapcsolatomat Jézus Krisztussal, átalakította a házasságomat, a szülői szerepemet, végül a New Life Fellowship gyülekezetet. Ha elfogadod a meghívást erre az utazásra, te is ugyanezt fogod megtapasztalni. És csak az hozhatja létre az életünkben az óhajtott mélyreható és tartós változást, ha forradalmi változást érünk el abban, ahogy Jézust követjük. Ilyenfajta változás nélkül valószínű, hogy olyan spirituális szokásrendszerben ragadva találjuk magunkat, amelyik hasonlít ahhoz, amit Jay, az egyik egyháztagunk így írt le nekem egyszer: „Keresztény voltam huszonkét évig. De nem huszonkét éves keresztény voltam, hanem egyéves keresztény voltam huszonkétszer! Állandóan ugyanazokat a dolgokat ismételtem.”

A probléma diagnózisa: Az érzelmileg nem egészséges spiritualitás tíz legfőbb tünete

Pontosan mik jelzik az érzelmileg nem egészséges spiritualitást, mik a tünetei? Mielőtt felderítjük az utat, amely kivezet minket a kerékvágásainkból az egészséges spiritualitás felé, alapvetően fontos azonosítani az érzelmileg egészségtelen spiritualitás elsődleges szimptómáit – azokat a gondolkodási és viselkedési sémákat, amelyek elsődlegesen felelősek a szokásrendszer kialakításáért. Ez a szokásrendszer pusztítást okoz személyes életünkben és egyházunkban egyaránt.

Röviden ez az érzelmileg egészségtelen spiritualitás tíz legfőbb tünete:

1. Istent arra használjuk, hogy meneküljünk Tőle.

2. Nem veszünk tudomást a haragról, a szomorúságról és a félelemről.

3. Rossz dolgokért küzdünk.

4. Tagadjuk, hogy a múlt hatással van a jelenre.

5. Az életet felosztjuk „világi” és „vallási” tartományra.

6. Istenért cselekszünk, ahelyett, hogy Istennel lennénk.

7. „Elspiritualizáljuk” a konfliktusokat.

8. Elrejtjük a megtörtséget, a gyengeséget, a hibát.

9. Határok nélkül élünk.

10.   Megítéljük mások spirituális útját.

1. Istent arra használjuk, hogy meneküljünk Tőle

Ez az egyik legnehezebben felismerhető gyilkos kórokozó. A felszínen minden egészségesnek látszik, minden működik – és mégsem. Ez a vírus rejtőzködik: egyik órát töltjük a másik után keresztény könyvek olvasásával… az otthonunktól távol véget nem érő keresztény feladatokba bonyolódunk… rengeteg extra időt töltünk imával és bibliatanulmányokkal. Furcsának tűnhet: az ilyen dolgok csak jók lehetnek a léleknek, nem? Valójában az ilyen keresztény tevékenységek pusztítók lehetnek, ha arra használjuk őket, hogy tudat alatt elkerüljük a fájdalmat.

Az én esetemben ez úgy jelentkezett, hogy rengeteg „Isten-tevékenységet” kreáltam, hogy elkerüljem életemnek azokat a nehézségeit, amelyeket Isten meg akart változtatni. Tudom, hogy bajban vagyok, ha…

• azért végzem Isten munkáját, hogy én legyek elégedett, nem azért, hogy Ő.

• Isten nevében olyanokat cselekszem, amiket Ő soha nem kért tőlem.

• azért imádkozom, hogy Isten tegye meg, amit én akarok, ahelyett, hogy én vetném alá magam az Ő akaratának.

• „keresztény viselkedést” mutatok, hogy fontos emberek ne gondoljanak rosszat rólam.

• nem azért foglalkozom teológiai kérdésekkel, mert érdekel Isten igazsága, hanem saját félelmeim aggasztanak, megoldatlan érzelmi problémáim vannak.

• bibliai igazságokat használok mások megítélésére, leértékelésére.

• túlhangsúlyozom, mennyire szeretem Istent, hogy finoman jelezzem: én jobb vagyok másoknál.

• kijelentem: „az Úr mondta nekem, hogy tegyem ezt”, amikor igazság szerint „én gondolom, hogy az Úr akarata, amit teszek”.

• a Szentírás segítségével igazolom családi kapcsolataim sötét oldalát, a bűnös kulturális értékeket és nemzeti politikákat ahelyett, hogy Isten fensőbbsége szerint értékelném őket.

• „istenes beszéd” mögé rejtem saját belső gyengéimet, hogy ne kerüljenek napvilágra, a hibáimmal kapcsolatban védekezni kezdek.

• szelektív módon alkalmazok bibliai igazságokat, hogy elkerüljem mindazt, amihez az életemben komoly változásokra volna szükség.

Hogy konkrét példát is hozzak: Amikor John bizonyos kérdésekben kifejezi szélsőséges véleményét, Istent használja erre. Ilyen kérdések például: milyen hosszú lehet a nők szoknyája a templomban, vagy mi a véleménye politikai jelöltekről, vagy nemi szerepekről, vagy nem keresztény munkahelyi kollégákkal való beszélgetésekről. Nem figyel arra, hogy másokról számtalan feltételezéssel él. Elhamarkodottan következtet. Barátai, családja és munkatársai szerint bizonytalan és fennhéjázó.

Aztán John továbbmegy, és meggyőzi magát: azzal, hogy tévesen alkalmazza az Írás kiválasztott verseit, Isten munkáját végzi. „Természetes, hogy az az ember nem szeret – mondja magában. – Mindazokat üldözni fogják, akik kegyesen akarnak élni.” A végeredmény azonban az, hogy Istent arra használja, hogy meneküljön Isten elől.

2. Nem veszünk tudomást a haragról, a szomorúságról és a félelemről

Sok keresztény teljes szívből úgy gondolja: a harag, a szomorúság, a félelem elkerülendő bűnök. Amikor ezeket érezzük, meg vagyunk róla győződve, hogy valami nincs rendben a spirituális életünkkel. A harag veszélyes érzés, szeretetlenség mások iránt. A szomorúság azt jelenti, hogy nem bízunk Isten ígéreteiben; a depresszió biztos, hogy nem Isten akarata! És a félelem? Hiszen a Biblia tele van olyan parancsokkal, hogy „Semmiért se aggódjatok…” és „Ne félj” (Fil 4,6 és Ézs 41,10).

Tehát mit teszünk? Hamis magabiztossággal eltelve elűzzük ezeket az érzéseket. Idézzük az Írást, prédikáljuk az Írást, memorizáljuk az Írást – bármit megteszünk, hogy távol tartsuk magunktól ezeket az érzéseket!

A legtöbb keresztényhez hasonlóan engem is arra tanítottak, hogy majdnem minden érzés komolytalan, nem lehet bízni bennük. Egyszer fent, egyszer lent, spirituális életünkben ezekkel szabad a legkevésbé foglalkozni. Igaz, hogy vannak olyan keresztények, akik túlzásokkal élnek, egészségtelen, nem biblikus módon követik az érzéseiket. Gyakrabban találkozunk azonban olyan keresztényekkel, akik nem hiszik, hogy bevallhatnák érzéseiket, vagy nyíltan kifejezhetnék őket. Ez különösen olyan „nehéz” érzésekre vonatkozik, mint a félelem, a szomorúság, a szégyen, a harag, a sértettség és a fájdalom. Mégis, hogyan tudnánk figyelni arra, amit Isten mondani akar nekünk, értékelni a bensőnkben zajló folyamatokat, ha elvágjuk magunkat az érzelmeinktől?

Érezni emberi dolog. Ha minimumra csökkentjük vagy tagadjuk érzéseinket, eltorzítjuk istenképűségünket. Amilyen mértékben nem vagyunk képesek kifejezni az érzéseinket, olyan mértékben maradunk fogyatékosak az Isten, embertársaink, saját magunk iránti szeretet képességében. Miért? Mert érzéseink részét képezik annak, amit az istenképűség jelent. Ha ezt kizárjuk spiritualitásunkból, az azt jelenti, hogy ember mivoltunk egy részét vágjuk le.

Istenről alkotott téves elképzelésemet, amit az érzéseimről tévesen gondoltam, a következő illusztrációval támasztottam alá, tévesen:1

Engedéllyel felhasználva

Azt gondoltam, spirituális életemet olyan vágányon kell folytatni, ahol a motor neve „tények”, ahogy Isten mondta a Bibliában. Ha például haragot éreztem, a tényből kellett kiindulnom: „Miért haragszol, Pete? Ez az illető hazudott neked, becsapott. Isten uralkodik. Jézusnak is hazudtak, őt is becsapták. Úgyhogy állítsd le a haragot.”

Miután figyelembe vettem Isten igazságának tényét, figyelembe vettem a hitemet – az én akaratom kérdését. Isten igéjének igazságában hittem? Vagy saját érzéseimet, „testi” hajlamaimat követtem, melyekben nem volt szabad megbízni?

A vonat végén ott volt a „szerkocsi”, amiben a legkevésbé volt szabad megbízni: a saját érzéseim. „Pete, semmilyen körülmények között ne hagyatkozz az érzéseidre. A szív bűnös, reménytelenül gonosz; ki tudná kiismerni? (lásd Jer 17,9) Ez csak félrevezet téged, a bűnbe.”

Az ilyen kiegyensúlyozatlan, korlátozott hiedelemrendszernek, ha a mélyére nézünk, hatalmas gyakorlati következményei vannak, ahogy később látni fogjuk: mindannak leértékelése és elnyomása, ami emberré, Isten képmásává tesz. Thomas Merton szerint szomorú, hogy néhány megfontolatlan „keresztény” hiedelmünk és várakozásunk „pusztán tompítja ember mivoltunkat, ahelyett, hogy felszabadítaná, gazdagon kibontakoztatná valamennyi képességünket, a kegyelem hatása alatt”.2

3. Rossz dolgokért küzdünk

Ahogy Iréneusz mondta sok évszázaddal ezelőtt: „Isten dicsősége az élő ember.”

Jézus valóban azt mondta: „Ha valaki énutánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel naponként a keresztjét, és kövessen engem!” (Lk 9,23) Ha azonban mereven alkalmazzuk ezt a verset, és nem az Írás többi részének fényében értelmezzük, éppen Isten szándékának ellenkezője következik belőle. Szűken értelmezett, hibás teológiát eredményez, amely szerint: „Minél nyomorultabb vagy, minél inkább szenvedsz, Isten annál jobban szeret. Tekints el a saját egyedi személyiségedtől; annak nincs helye Isten országában.”

El kell hagynunk életünk vétkes részeit – védekező magatartás, mások iránti közöny, önteltség, makacsság, álszentség, ítélkező magatartás, a sebezhetőség hiánya –, és el kell hagynunk a nyilvánvalóbb bűnöket is: Ne ölj. Ne lopj. Ne esküdj hamisan. Ne hazudj. (2Móz 20,13–16 és Ef 4,25)

Isten nem arra hív el, hogy elhagyjuk életünk „jó” részeit. Isten soha nem kérte tőlünk, hogy felhagyjunk az élet egészséges vágyaival és örömeivel – hogy hagyjuk el a barátságokat, a szórakozást, a művészetet, a zenét, hogy ne élvezzük a szépséget, a pihenést, a nevetést, a természetet. Isten azért ültet a szívünkbe vágyakat, hogy tápláljuk és élvezzük őket. Ezek a vágyak és szenvedélyek gyakran Istentől jönnek, az Ő ajándékai. Valahogy mégis bűntudatot érzünk, amikor kicsomagoljuk ezeket az ajándékokat.

Amikor azt kérem emberektől, hogy beszéljenek vágyaikról, reményeikről, álmaikról, gyakran nem mondanak semmit.

– Miért kérdezed? – mindössze ezt válaszolják. – Hát nem Jézus szolgálata kellene legyen az egyetlen vágyam, reményem és álmom?

Nem egészen. Isten soha nem kéri, hogy semmisítsük meg énünket. Amikor keresztények leszünk, nem kell „nem emberré” válnunk. Ennek pont az ellenkezője igaz. Istennek az a szándéka, hogy amikor Őt követjük, az általa teremtett emberré váljunk, mélyebb, valódi önmagunk teljesedjen ki. Isten mindannyiunkat felruházott bizonyos alapvető képességekkel, amelyek egyedülálló módon tükrözik, fejezik ki az adott személyt. A megszentelődési folyamatnak – egyre inkább hasonlítani Jézusra – valójában alapvető része, hogy engedjük, hogy a Lélek lehántsa az általunk összeszedett hamis konstrukciókat, hogy Jézusban a felszínre kerülhessen valódi önmagunk.