Sorozatszerkesztő

FERENCZ GYŐZŐ

© Nemes Nagy Ágnes jogutódja, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

szerkesztés, jegyzetek © Kemény Aranka

szerkesztés, utószó, jegyzetek © Ferencz Győző

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Sándor Zsuzsa

HUNGART©2025

A kötet anyagát összeállította

Kemény Aranka

Szerkesztette és az utószót írta

Ferencz Győző

A jegyzeteket írta

Ferencz Győző és Kemény Aranka

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján készítette és a belső oldalakat tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-518-378-4

TARTALOM

KÖTETBEN NEM KÖZÖLT ÍRÁSOK

Hugo

[Corneille: Cid]

[Corneille: Cinna]

Sidney Keyes

Az új Brecht-bemutató elé

Fernando Pessoa

Hozzászólás Rónay György vitaindítójához

Kassák Lajosról

Formahűség, szóválasztás

A keszthelyi Szapphó – Dukai Takács Judit emlékezete

A Janus-arcú Janus

A hatvanéves Kálnoky László köszöntése

Jegyzetek a francia Füst-kötetről

Jelzőcsokor, talapzatra

Áriel, Óperenciák – Weöres Sándor hatvanéves

Rónay György hatvanéves

Kék völgy

Tarka lábak

Húszezer éves vétkeink

Karácsonyi karosszék

Az igazi krimi – Agatha Christie (1891–1976) halálára

Szabó Magda köszöntése

Arcképvázlatok, fiatalokról

Emlékezés Áprily Lajosra

A lopás erénye

Az a három szoba

Üvöltő

A gyermekversek minősége

„Parókák” – Moldován Domokos Rontás és reménység című filmjéről

Látható, láthatatlan

A költő megszólítása

Régi kincs

Kassák Lajosné halálára

A szirakuzai kikötő – Csorba Győzőnek

Kedves Panka!

Próféta, nem próféta

Az ősvadász üzenete

Utóhang

Áprily és a természet

Arckép – korkép – Faludy György, költő

„Elemi reményeink: szabadság, kenyér, demokrácia”

Június, december

Kain, Ábel, gimnázium

Telefonüzenet

HÁTRAHAGYOTT ÍRÁSOK

[Beszámoló egy meszkalin-kísérletről]

Kő és hiúság

1958. augusztus, Szigliget

A szerelemről

Miért nem esszé?

[Mi a különbség a népi szürrealizmus és köztem?]

Szörnyeteg

Francia költészet, magyar műfordítás

André Frénaud

Levél Hajnal Annához – Hatvanadik születésnapján

Búcsú Kassák Lajostól

Szerelem, nemiség

Rákos Sándorról

Költői estemhez az Egyetemi Színpadon

Emlékezés Paul Chaulot-ra

PEN-közgyűlésre küldött hozzászólás

Megbocsátás

Az ihletről

Frázis-bázis

Televízió, Petrovics Emil

Száraz Györgyhöz

Fák halálára

Objektív líra és magyarázat

Cipi és a vers

A népiek

Filozófia és jó modor

Vezeklés

Kétféle szeretet

Történelmi lecke, lányoknak

Család

A beszélgetésről

Az olvasásról

Porgesz Juci

A költő lelke

Keveháza, saskeselyű – Válasz Vas Istvánnak

[Porgesz Borbála]

[Laudáció – Lakatos István Graves-díja alkalmából]

Epika és objektív líra

Kísérleti regény és egyáltalán

Gyuri Marseille-ben (Egyszer, halála után)

Mosoly és szakértelem

Életrajz

Rongyoszsák

Csé

A kutya

A múlt varázsa

Morál, ethosz, művészet

Kudarc, siker

Jézus

[Eksztázis]

Kunfajta, nagy szemű lány volt

A lyukas életmű

Folyómeder – Álom, 1988. február 12.

Öröm

Avantgárd

[Örley István emlékezete]

Thomas Mann mint álarc

Hümmögések

Ugyanaz (Karinthynak ajánlva)

Egy kritikára

„Büszke magyar vagyok én, keleten nőtt törzsöke fámnak”

Négyen – 1956-ban

Önéletrajzi jegyzetek – Tezla professzornak

Életrajz – George Szirtesnek

FÜGGELÉK

Megjegyzések

Irodalmi forgatókönyv – Nemes Nagy Ágnes-portré

Az Újhold regénye [Forgatókönyv]

Az Újhold regénye [Lengyel Balázzsal közösen]

Utószó

Jegyzetek

KÖTETBEN NEM KÖZÖLT ÍRÁSOK

HUGO

Hugo huszonöt éves, a „bozontos banda”, az ifjú romantikusok istenített vezére. Ekkor, ifjúsága legtelibb pillanatában vázolja fel arcképét Théophile Gautier. A homloka „valóban emberfölöttien szép és széles volt; ráíródhattak a legtágasabb gondolatok, arany koronázhatta, babér koszorúzhatta […] ott ült a homlokán a hatalom jegye.”{1} Azt mondják, hogy a festők, szobrászok keze alatt ez a homlok minden ábrázolattal nőtt néhány milliméternyit – de végül is igazuk volt a képíróknak. Mi is példázhatta volna jobban az ő századuk művészetét, mint Hugo homloka?

De Gautier rajza mellé odakívánkozik egy másik kép is, az öreg Hugóról. A nyolcvan éve felé járó aggastyán, tizennyolc évi száműzetés után, nemzeti szerencsétlenséget s majdnem egész családját túlélve, még mindig héjával együtt harapja a narancsot, s – unokái borzadó gyönyörűségére – foga közt ropogtatja szét a rák ollóját.

Valóban, ez az elemi-természeti erő hökkenti meg legelőször – és legvégső sorban is – az olvasót, mikor belelapoz Hugóba. A hatalom jegye, a bőség, a termékenység. Hogy egymás tetejére rakhatjuk Vörösmartyt, Petőfit, Adyt, Kosztolányit s még néhány bővérű költőnket, és a könyvhalom együtt ha feléri az hugói líra-mennyiséget.

A francia iskolakönyvek a 19. század enciklopédiájának nevezik. Elejétől végig, a királyi hercegek születésétől a párizsi kommünig mindent megélt és megírt, végignyúlt a századon, mint egy folyton gyűrődő, alakuló hegylánc. Romantika és műfajkeresés, Bourbon-ház és Napóleon, forradalom és vallásalapítás mind egy-egy hulláma ennek a vulkanikus mozgásnak. Jogosan támadták és jogosan védték, talán maga volt az arcát kereső Franciaország. Egy bizonyos, minden változékonysága ellenére, nemcsak ünneplő tömegek előtt, nemcsak a pairek házában és kegydíjak sugarában, hanem Guernesey{2} szikláin is vallotta a szabadság, az emberi haladás, a nyomorultakért való küzdelem hitét – százada legbelső hitvallását. Nem kételkedett soha a gondolat hatalmában, s nem utolsósorban a költő prófétai szerepében. Pedig tizennyolc esztendős száműzetés súlyos próbája minden eszmei erőnek. „Szóljatok szüntelen, gondolat harsonái – hirdette szinte megszállott makacssággal, hazájától távol, az óceán közepén, s – a hetedik napon a falak leomolnak.”{3}

De Hugo nemcsak a gondolatban hitt – császári trónokat megmozgató hittel. Éppúgy bízott a szóban is, a gondolat testében. Egy percre sem kísértette meg komolyan a romantika torokszorító érzelmi túlsága, amit mi magyarok így fogalmazunk: „nem érez az, ki érez szavakkal mondhatót.”{4} Nem, Hugo szavakkal érzett, gondolkodott, s a francia nyelv előtte-sosem-látott bősége alázatosan rendelkezésére állt. Alázatosan szolgálta romantikus kettős látását, félelmesen biztos ellentéttechnikáját, a fűszál fölé mindig odaboltozott mindenséget, vagy, hogy az ő képanyagából idézzünk: „a reszketeg szitakötőcskét”{5} és a végtelenbe növelt, az emberi nagyságrenden átlépő szatírt.

Homlokán különös, derengő pirkadat

Bozontja dzsungel, és áradva kifelé tör

Száz csermely, száz folyam patakzó csípejéből;

[…]

S bolygó népek hada útját tévesztve áll

Öt ujja képtelen keresztútjainál.{6}

(Mennyire emlékeztet a határtalanba futó testnek ez a látomása József Attila Ódájára!)

Mert Hugo persze a képalkotás, a nekilendült képzelet Krőzusa. Pompás és könnyelmű, mint egy keleti kényúr. De ahol a kép nem bűvöli el az olvasót, ahol tán túlfuttatja a verset a sokat ócsárolt szónokiság, pátosz: ott is megmenti a nyelvi zene. Persze nem csak az ilyen fordíthatatlan sorokra kell gondolni: „L’océan n’a plus d’alcyon.”{7} Sokkal inkább a körülírhatatlan, csak mondva érzékelhető hugói dallamívelésre, az alexandrinok lélegzetvételére. Talán ez – a lélegzetvétel – az, ami leginkább beleveszi magát külföldi fülünkbe, ha az ő hangjára figyelünk.

Persze végeláthatatlanul sorolhatnánk még az hugói vers gazdagságát, az óceáni évek hűvös, tengerszagú tájait, a Századok legendáinak mindig sötét alapon felvillanó ragyogását, az Utolsó kéve őszikéinek megható törékenységét. S ennyi bőség közt szinte fellélegeztet néhány visszatérő motívum, néhány nagyon jellemző hasonlatfűzés, amely éppen visszatérésével igazolja, hogy a költő leglényegéből fakad, s oda vezet. Ilyen hugói kapcsolás például a „nép-óceán-oroszlán” vezérmotívumszerű hasonlat hármasa. Sokszoros példa igazolja: ez a hármas fogalom egyetlen mágneskörbe tartozik Hugo képzeletében. Ilyen szükségszerű például az „erdő-menedék-szabadság” kapcsolódása is, vagy a „naplemente” meg az „örvény” sajátos jelentése és jelentősége a sorok dzsungeli indázásában.

De dzsungel és óceán, ezek az hugói szavak mégiscsak félrevezetők Hugóra alkalmazva. Az „általános érzelmek” itt-ott monoton hullámverése, a nemcsak regényeire, de helyenként verseire is jellemző Jókai-látás és Jókai-népszerűség világirodalom méretű fényei sem feledtetik az egyszerű Hugót, a kamasz öröm, a mezítlábas gyönyörű lány vagy a vékonyhúsú koldusgyerek gyöngéd látóját és láttatóját, a Szemlélődések (tán a leggazdagabb kötet) kesernyés, tengerparti füveit. Gautier pontosan rajzolt: Hugo homlokára valóban minden fel van írva, még a bensőség, az egyszerűség is – amit annyiszor elvitattak tőle.

Pályája elején (még élt, dolgozott az öreg Goethe) legyőzte a klasszicizmust a romantikával, a pálya végén Baudelaire és Verlaine csillaga fenn volt a delelőn; egy irány felkelt, diadalra jutott vele, s aláhanyatlott. Teljes évszakot fordult a francia költészet égboltja – s Hugo ragyogása mégse szűnt. Ellentéteiből ellentétek születtek, magasztaló s gáncsoló irodalmi irányzatok rajzottak ki verssoraiból. Megelőzte Verlaine lebegő sanzonjait, nagy hasonlataiban magára ismerhetett a parnasszista Heredia. Biblikus, ős nemzetségfőként tért vissza a száműzetésből, és élt dédunokáival. Ma már mindenki rokona, mindenki ismerőse.

{1} Théophile Gautier: Victor Hugo. Paris, Bibliothèque Charpentier, 1902, 25. Az idézet Nemes Nagy Ágnes fordítása.

{2} A Guernsey-sziget francia írásmódja.

{3} Victor Hugo: Szóljatok, szüntelen. Nemes Nagy Ágnes fordítása.

{4} „Nem érez, aki érez / Szavakkal mondhatót.” Vörösmarty Mihály: Idához.

{5} Victor Hugo: Megnyugtató látvány. Nemes Nagy Ágnes fordítása.

{6} Victor Hugo: A szatír. Nemes Nagy Ágnes fordítása.

{7} Victor Hugo: Alkonyra hajlik. Nemes Nagy Ágnes fordításában: „Nem ringat jégmadárt a hab”.