Nagy Gerzson

Meddig él
egy anya

— részlet —

KALLIGRAM
2024

Copyright © Nagy Gerzson, 2024
ISBN 978 963 468 478 7

Reggelente arra ébredek, hogy meghalt anyám. Óvatosan nyitom a szobája ajtaját, hallgatózom, lélegzik-e az állig felhúzott paplan alatt. Emelkedik, süllyed a mellkasa. Állok az ajtóban, nem merek mozdulni, nem merek belépni a szobába, félek, hogy anyám meghalt, de ugyanannyira félek attól, hogy életben van. Így kezdődik minden napom.

De mégsem így. A lemondással kezdődik. Anyám lemondott az életéről, ki kell végre mondanom.

És ki kell mondanom, hogy anyám nem csak a saját életéről mond le. Mindenki más életéről. Anyámnak kellene kimondania. Kislányom, mondaná, a te életedről mondok le. Az öcsém nincs itthon, az ő életéről is. A szomszédoknak azt hazudjuk, az öcsém Torontóban dolgozik, de valójában másfél éve nem hallottunk róla. Összevesztünk, és már nem volt alkalmam kibékülni vele. Az öcsém nincs itthon, anyám most engem kénytelen szeretni.

Kislányom, mondaná anyám, de az utóbbi időben nem szólított így. Meddig mondják ezt az anyák a lányaiknak, meddig mondaná ezt nekem az anyám, jövőre már harmincöt éves leszek. Hogy szólított? Kopogtatott a szobám ajtaján, sóhajtozott, a száját összeszorította. Nem mondta, hogy kislányom, és nem akarta kimondani a nevemet.

Az öcsém 1998 nyarán, fél évvel apám halála után Torontóba költözött. Akkor kezdtem naplóbejegyzéseket írni egy franciakockás füzetbe. Miután az öcsém 2001 karácsonyán eltűnt, félretettem a naplót, sokáig az íróasztalon hevert, a fiókban, a javításra váró iskolai dolgozatok között, pakolgattam egyik helyről a másikra. Nem volt erőm a naplóba belelapozni addig, amíg el nem döntöttem, hogy megírom az öcsém történetét. Megértettem, hogy nincs más választásom, különben az öcsém örökre elveszett. Anyám talán tudja, hol van, de nem hajlandó elárulni. Kénytelen vagyok azt hinni, hogy elhagyta Torontót, kénytelen vagyok elküldeni az öcsémet Dél-Amerikába, ahová régóta vágyott, hogy rátaláljon egy életre, amely szabaddá teszi, a saját életére.

Írni kezdtem, de hamar beláttam, hogy ez a történet önmagában kevés. Képtelenség kizárólag a fikcióra támaszkodni. És nemcsak kevés, de csalás is, a hiány sokszorosítása. Ezért volt szükségem a naplóra.

Összeszedtem minden erőmet, és kinyitottam a füzetet. Ha nem ismerném fel a saját kézírásomat, kételkednék abban, hogy a bejegyzéseket valóban én írtam. Mintha az eltelt idő alatt más emberré váltam volna, más bőrével tapintanám a papírlapot, más szemével látnék. Kávét főztem, de csak a pulzusom lett szaporább. Sokáig ültem a ziláltan dőlő, apró betűkkel teleírt lapok előtt. Aztán egy ponton kitisztult a fejem, és élesen emlékezni kezdtem. Egészen addig hiába olvastam a szöveget, csak annyit értettem, hogy kevés benne a szeretet.

Az öcsém, mielőtt Dél-Amerikába indult, kopaszra vágatta a haját. Tízéves kora óta nem volt rövid, észrevette, hogy a forgónál ritkul. A koponyája tetején. Kipróbálja, milyen. Nem a haját vágják kopaszra, gondolta, a haját lenyírják, a fej kopasz. Megállt a piros lámpánál a Yonge streeten, tenyerét végighúzta a fején, sercegett a szőr. Ez nem kopasz. A lámpa zöldre váltott, visszafordult, szól a fodrásznak, hogy csinálja meg rendesen. Nézte magát a kirakatüvegben, közel hajolt, hunyorgott, a női próbababa feje teljesen sima, ez volna a minta. Mondja a fodrásznak, hogy a próbababa feje a minta? Hogy van ez angolul. Reménytelen, a fodrász azt fogja felelni, sima. A Yonge streeten hideg szél fújt, Torontóban április a szelek hónapja, feltette a sapkát. A munkásszállón zuhanyzás után végigment a fején borotvával. A koponya teteje meglepően lapos, azt képzelte, ívesebb, a homlok vonala szinte derékszöget zár be a fejtető síkjával.

Letörölte a párát a tükörről. Nem marad itt tovább. Elege lett az ablakmosásból. Nem tudja, miért lett elege, miért épp most, három és fél év után. Élvezte, hogy az utca és az ég között az ujjnyi vastag köteleken lóghat, és beleshet az irodákba. Nem lesett be, az ablaküvegen tükröződő várost nézte inkább, a déli oldalon az Ontario-tavat. Amikor apám négy éve meghalt, az öcsém úgy érezte, menekülni kell a házból, ahol felnőtt, minél messzebbre, menekülnie kell anyám fojtogató szeretete elől.

Könnyen megszokta a munkát, nem volt tériszonya. Azt képzelte, indián a Sziklás-hegységből, a szakadék peremén hasal. Nem járt a Sziklás-hegységben, és kevés indiánnal találkozott. Torontóban a lengyelek és a magyarok az indiánok. Honvágya volt, ezt bevallotta magának, már korábban is, de ez a honvágy elviselhető volt, évente kétszer hazautazott, nyáron és karácsonykor, nem a honvágy miatt döntött úgy, hogy elhagyja Torontót. Fel akart szívódni, végérvényesen és nyom nélkül eltűnni az életünkből.

Vett egy repülőjegyet Limába. Régi álma volt Dél-Amerika, az inka ösvény, nekem is régi álmom. Az öcsém nem készített útitervet, úgy számolta, a pénze legalább három hónapig kitart, addig biztosan talál munkát. Az alpinista keresetéből havi háromszáz dollárt hazaküldött, és vett egy faházat magának Kamaraerdőn. Anyám szerint jó befektetés, fel kell újítani, kicserélni a tetőt, de az öcsémet akkor már nem izgatta a ház sorsa. A barátját akarta megtalálni.

Olvasta az útikönyvekben, hogy Dél-Amerika veszélyes. Sztrájkok, rablás, tüntetések, ételmérgezés. Az öcsém nem a veszélytől félt, nem a testi épségét féltette, az élmények súlyától tartott, amit magányosan kell cipelnie. A legjobb barátját tizenhat éves kora óta nem látta, én írtam meg neki, hogy Valparaísóban talán rátalálhat. Nem számolt az esélyekkel, a szinte biztos kudarc lehetőségével. A legkisebb esély az egyetlen esélye volt. Valparaísóban nagyon egészségtelen a tél. A levegő fülledt, büdös és párás, az ég, mint egy hályogos szem, ónszínű mozdulatlansággal borong a város felett. Kívülről tudta ezt a bekezdést a Rejtő-könyvből. Magával vitte Kanadába, a vékony papírborító szétszakadt. Ha augusztus végéig Valparaísóba ér, a saját bőrén érezheti a telet.

Limában nem jött meg a csomagja. Csővázas hátizsák, zöld és lila, ruhákkal teletömve. Egy kövér férfi és három nő állt a repülőtér Baggage Claim feliratú pultjánál, a férfi idegesen rázta az öklét, a pultra hajolt, hadart, az öcsém nem értette. A férfi takarásában alacsony, fekete hajú lány, arca sima, a plafont nézi, mintha volna ott valami a vastraverzek között. Mandulavágású szem, ázsiai, talán japán. Hosszú ujjú fehér póló, farmersort, szürke harisnya, túracipő. Felkészült utazó. A tető alatt verebek repdestek gerendáról gerendára.

Az öcsém visszanézett, a lány ott állt közvetlenül előtte. A mellkasáig ér. Are you lost, kérdezte a lány határozott, tiszta hangon. Nem, én nem, vagyis igen, a csomagom nem jött meg, az öcsém a kövér férfira mutatott, nem csak az enyém, talán Torontóban maradt. Diktáld be a neved, a címed, és tűnjünk innen, mondta a lány. Utasításnak hangzott, az öcsémben fel sem merült az ellenállás lehetősége, a kövér férfi és a nők közé furakodott, bediktálta a címét, a nevét, leskiccelte a hátizsák formáját a nyomtatvány alsó négyzetébe. Nem sikerült túl jól, zsiráfnak is nézhették, a legalsó rubrikába nagy betűkkel beírta, hogy 500 dollár. Kanadai. Körülbelül ennyit érhet a csomagja. A fontosabb dolgokat a ruha alá csatolható erszényben őrizte, az útlevelét, a pénzt, a bankkártyákat. A leveleim, amiket magával vitt, a hátizsákban maradtak. Te már kitöltötted a lapokat, kérdezte. A lány nem felelt, elindult a kijárat felé, bakancsa talpa csattogott a kövön. Az öcsém a taxiknál érte utol. Akira vagyok, mondta a lány. Ha együtt megyünk, olcsóbb. Az öcsém is bemutatkozott, call me Tom. Tizennégy éves kora óta így szólították a barátai. A levegő meleg volt, fülledt, a homloka azonnal izzadni kezdett. Akira spanyolul beszélt a sofőrhöz, aztán Tom felé fordult. Where are you from, kérdezte. Hungary. Igen, sejtettem, hogy nem kanadai vagy. Tom az alacsony, tető nélküli házakat nézte a taxi ablakából. Furcsa lány, gondolta. Beül egy idegen mellé. Meddig mész le, kérdezte. Két hetem van, hogy Santiagóba érjek, onnan repülök vissza Torontóba. Ha több időm volna, Patagóniába is. De a Machu Picchu fontosabb. És te? Amíg a pénzem tart. Akira bólintott. Különös név, gondolta Tom, biztos, hogy japán, ismerős valahonnan. Akela A dzsungel könyvéből.

Kiszállt a taxiból, nyújtózkodott. Alig aludt a nyolcórás repülőút alatt. Nem fért el a lába. Elfért, de nem tudta kiegyenesíteni. Körbesétálta a kocsit, a vezető mögötti ajtó nyitva, az ülés üres. Kopogott az üvegen, a sofőr leengedte az ablakot. Mennyi lesz, kérdezte Tom. A sofőr mutogatott, a kisasszony már kifizette a fuvart. Az autó megindult, a hátsó ajtó lengett, Tom félreugrott, becsapta. Akirát kereste a tömegben. Plaza San Martín, a perui alacsony nép, a turistafejek kiemelkednek, Akira feje nem. Sok a rendőr, mintha felvonulás vagy tüntetés készülődne. Erős a nap, de a levegő szürke. A koponyája tetején érezte a napsugarakat. Torontóban nincs ennyi rendőr. Budapesten sem. Vett egy szalmakalapot, a Plaza De Armasról nyíló utca egyik éttermében megebédelt. Rántott hús, majdnem olyan, mint amit az anyja csinál. Ropogós, a hústól elváló panír. Kicsit rágós, nem a hús, az inas részek. Pont jó. Fáradt volt, iránytaxival ment Mirafloresbe, a szállására. A tengerparton sétált, kitisztult az ég.

Másnap kora reggel felzörgették, megjött a csomagja. Álmosan lebotorkált a recepcióra, a zöld és lila hátizsákot a pultnak támasztva találta. Leguggolt, széthúzta a cipzárt, megkönnyebbült, a saját ruhái. A szobába ment, átöltözött. Késő délután indul a gépe Cuzcóba, még majdnem egy teljes napja van.

Akira is visszakapta vajon a csomagját? Ha nem, ki kell mennie érte a reptérre. Kiabál majd a megrettent perui légiirányítókkal. Tom nem értette, hogyan jöhet ki ebből az apró lányból ekkora hang. Összeszorított szájjal beszél. A fogszabályzóját rejtegeti? Divat lett, Kanadában a harmincasok fogszabályzót hordanak. Úgy képzelte, ha Akira valóban fogszabályzót hord, a családja előtt is titkolja. Hétvégenként együtt ebédelnek a Red Lobsterben, ne valami japán hely legyen, hanem a kanadaiak kedvenc gyorsétterme, bár inkább a nagymama lakásán gyűlnek össze, másfél szoba az Eglintonnál, kilátás a szomszéd húszemeletesre, a tűzhely körül vastag párafelhő, az Ontario-tó szürke csíkja. A parkettára terített gyékényszőnyegen ülnek, a nagymama kiszaladgál a konyhába. Pont, mint a saját anyja, Tom ezért képzelte így. Az anyja is folyton ki-be szaladgál, mást tesz a tányérokra, ez a különbség. Rántott húst a szusi helyett. Akira keveset beszél, a száját csak annyira nyitja ki, hogy a pálcika és a hal beférjen, a szája elé kapja a kezét, ha nevet, és beszéd közben is. Itt végre nem kell erre ügyelnie, szabadon kieresztheti a hangját. A családi ebéd után a ruhákat azonnal mosógépbe dobja, a tömény ételszag kiszellőztethetetlen. Kinyúlt, kényelmes melegítők, puha kapucnis felső, szorosan összefogott haj. A kimonót évente csak kétszer viselik, a nagy ünnepeken. Tom úgy képzelte, két nagy japán ünnep van. Legfeljebb három.

Megdörzsölte a tarkóját, az állát, a borosta ott mintha erősebb volna. Pólója alá csatolta a gumipántos erszényt, beletette az útlevelét, a jogosítványt, a hitelkártyát, az American Express utazási csekkjeit, és a nagyobb címletű dollárbankjegyeket. Az aprót és a perui solt a nadrágja cipzáras zsebébe rakta. Az útikönyvek kiemelték, hogy gyakori a rablás, különösen a zsúfolt helyeken. Lima belvárosában minden hely zsúfolt. Az iránytaxiban rajta kívül csak helyi fiatal férfiak ültek, elegáns, világosszürke öltönyben, Tom összekapart néhány szót a szegényes spanyol szókészletéből, que te recomendas visitar, egyszerre kezdtek beszélni, gesztikulálva, Tom közbeszólt, solo hoy, négykor indul a gépe, az első ülésen a férfi feltérdelt, Basilica de San Francisco. Tom Torontóban, a munkásszálláson a mexikóiaktól tanult meg valamennyire spanyolul, olcsó, füstös éttermekbe vitték, úgy itták a tequilát, ahogy a pálinkát szokás, egy hajtásra, hermano, nem sóval és citrommal, mint a kanadaiak.

Ki kell vágni a fákat, mondja anya. Az összeset, kérdeztem tőle. Az összeset, feleli dühösen. Munkagéppel nem férnek el a ház mellett, elképzelem, ahogy ásózunk, csákánnyal vájjuk a gyökereket. Tavaly még itt volt a szüreten mindenki. A gyerekkori barátaim, Csabi, Zsombor az utcából, apa két kollégája, akik a nyugdíjazása után nem szakították meg vele a kapcsolatot. Kíváncsi vagyok, idén jönnek-e. Apa kikérdezte Csabitól a kertet, huszonnégy almafa, hat sor, minden sorban négy, utána két körte. Három sor jonatán, egy pepin, aztán ingrid marie és narka vegyesen, Csabi ezt elrontotta, de javított, narta, az utolsó dekabrinka. A puttony nyomta a vállamat, tartottam apa alatt a létrát. Ijesztően soványnak láttam már akkor. Kevesebb mint négy hónapja volt hátra. Az agyvérzést követően az orvos szigorú diétát írt elő, fehér húsok, sok zöldség, gyümölcsből az alacsony cukortartalmúak. Naponta legfeljebb egy kis pohár bor. Anya keményen betartatta vele. Amikor mindenki elment, kiültek a nyárikonyha elé, sütötte az arcukat a nap. Anya hunyorgott, de nem tudta eltitkolni, hogy mosolyog. Rég láttam őket ilyen gondtalannak. Apa betegsége előtt sosem. Anyát ilyen könnyűnek, éreztem rajta az egész hétvége jóleső fáradtságát, az erőt, ahogy szorítja apa kezét. Halkan beszélgettek. T.-vel az üres ládákat pakoltuk, letérdeltem, mintha meglazult volna a cipőfűzőm. A sárga szoknyámat, kérdezte anya suttogva. Apa bólintott. Évek óta nem hordtam, mondta anya. Apa észrevette, hogy fülelek. Megfenyegetett az ujjával. A kedvemért most felvehetnéd, mondta. Nevettek. Kivágni a fákat? Nem észszerűtlenség ez? Embertelenség? A termés jónak ígérkezik. Az ágak tele vannak fehér virággal. Én nem értek hozzá, T.-nek kellene látnia. Vagy apának.

Anya alig teszi ki a lábát a házból. A Szent Imre téri postára mindennap elmegy, megveszi a Népszabadságot. Beszámol róla, hogy T. osztálytársának az anyja már nem dolgozik ott. Ezt tegnap is mondtad, anya. Hány éves, kérdezi. Fiatalabb nálad, tízzel legalább. Akkor még ötven sincs, nyugdíjba nem mehetett. Anya, a válás után elköltöztek Csepelről, nagyon jól tudod. Felszegi az állát, a régi büszkeség ilyenkor pár percig felfedezhető az arcán. Csütörtökön kitölti a lottószelvényt, ugyanazokkal a számokkal.

A kopott tintaceruzával írja a bevásárlólistát, alig tudom kibetűzni. Megnyálazza a ceruza végét, önkéntelenül azt figyelem, belilul-e a nyelve. Meddig bírja egy ceruza? A fémnyelű bicskával hegyezgeti, amit T. a nyárikonyha ajtajába dobált. A bolhapiacon vettük, nem kopik. Vagy a padláson találta? Próbálom meggyőzni anyát, hogy írjon listát, üljünk le vasárnap, tervezzük meg a következő heti menüt. Menűnek mondja, hosszú ű-vel. Mit tudom én, mire leszek éhes három nap múlva, feleli. Ugyanazt az öt-hat ételt főzi mindig, paprikáskrumpli, rántott csirkecomb, káposztás cvekedli, lebbencsleves, brassói aprópecsenye. Hétvégenként néha húslevest és töltött oldalast. Jó lenne egy kis hal vagy zöldség, anya. A halat ki nem állhatom.

Anya legszívesebben porig rombolná ezt a házat, ahol örökre idegen maradt, negyven év után is. A házat nagyapám építette néhány évvel a második világháború előtt, a nyárikonyhát az ötvenes években csatolták hozzá. Megértem anyát, ez a ház csalás, olyan, mintha abban a faluban állna, ahol felnőtt, a Tisza-parton, kerttel, almafákkal, a járda előtt fűvel benőtt árok, virágzó orgonabokor, de két utcányira innen már panelekbe ütközik, és ott a HÉV-állomás. Nekem kényelmes a város közelsége, az egyetemre félóra alatt beértem, nem kellett kimaradnom a bulikból.

A háromszáz dollár, amit T. küld, elfogy a hó végére. A tanári fizetésem és anya jelképes nyugdíja épp csak a folyó kiadásokat fedezi. Valamit rosszul csinálok, vagy összeadni, szorozni, vagy kivonni nem tudok. Vagy a spórolás nem megy. A tervezés. Ezeket korábban mind anya csinálta. Most nem hajlandó. Negyven évig, így kezdi, naponta ötször elmondja, hogy negyven évig. Rosszabb napokon tízszer. Negyven év után most már szolgálják ki őt, ő már szolgált eleget másnak.

Az első osztályom tavasszal elballagott. Nyár elején azt gondoltam, sosem fogom kipihenni ezt a négy évet, de már július közepén hiányzott az iskola. Nem tudtam pontosan, mi hiányzik. A koránkelés, a stressz? Megrémültem, mert ahogy megpróbáltam felidézni a diákok arcát, elmosódtak a vonásaik. A neveket még tudtam, fel tudom sorolni az egész végzős osztályt, Balogh, Borza, Bihari, ezeket mindig felcseréltem, Bihari, Borza, Bróthág, mennyi bés, akkor fel sem tűnt. Bróthág, T. legjobb barátjának volt ez a neve, talán unokatestvér, Barnabásék évekkel ezelőtt elköltöztek innen, ez a Bróthág nagydarab, mackós, nem nézett soha a szemembe. De nem volt aljas vagy cinikus, mint egyik-másik fiú az osztályban. Mennyit bajlódtam velük. Lehet, hogy ez a bajlódás hiányzik… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
Borító Pintér József
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 478 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence