Richard Wurmbrand

Mélységekben
járatta őket

– részlet –

A fordítás alapjául szolgáló mű:
In God’s Underground, © Richard Wurmbrand, 1968
This book was first published in the United States of America by Living Sacrifice Book Company.
Translated by permission.

© Koinónia, 2003, 2022

Fordította ifj. Adorján Kálmán
Szerkesztette Bán Attila

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 973 165 281 8

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Keresztény mártírok emlékének,
akik életüket áldozták Isten szolgálatában, és bátran haltak meg a kommunisták kínzásai közepette

Előszó

Lutheránus lelkipásztor vagyok, aki keresztény hitemért több mint tizennégy évet töltöttem különböző börtönökben. Ez önmagában viszont még nem elegendő magyarázat ennek a könyvnek a megírására. Sohasem tetszett nekem az a gondolat, hogy akik igazságtalanul szenvedtek börtönt, azoknak írniuk vagy prédikálniuk kellene szenvedéseikről. A Nap városa híres szerzője, Campanella huszonhét évet ült börtönben, ám megkínoztatásáról, szöges ágyon töltött negyven órájáról nem tőle, hanem középkori életrajzíróitól tudunk.

A börtönévek nem tűntek túl hosszúnak számomra, mert cella-magányomban felfedeztem az Istenbe vetett hiten és az iránta érzett szereteten túl a benne való gyönyörködést is: a boldogságnak azt a mély és rendkívüli elragadtatását, amely az e világi dolgok közül semmihez sem hasonlítható. Amikor kijöttem a börtönből, olyan voltam, mint aki otthagyja a hegycsúcsot, ahonnan mérföldekre ellátva szemlélhette körös-körül a táj békéjét és szépségét, és visszatér a síkságra.

Hadd magyarázzam el előbb, miért is jöttem ki Nyugatra több mint két évvel ezelőtt. 1964-ben engedtek ki a börtönből néhány ezer más politikai és vallási okból elzárt fogollyal együtt, mivel a Román Népköztársaság „barátságosabb” politikára váltott a Nyugat iránt. Az ország legkisebb gyülekezetéhez helyeztek, amely harmincöt tagot számlált. Megmondták nekem, hogy ha a templomban valaha is harminchatan lesznek, meggyűlik a bajom. Mondanivalóm viszont sok volt, és sokan szerettek volna hallani. Titokban látogattam el igét hirdetni különböző városokba és falvakba, és eljöttem, mielőtt még a rendőrség tudomást szerzett volna arról, hogy körzetében idegen tartózkodik. De ennek is véget kellett vetni. Azokat a lelkipásztorokat, akik segítségemre voltak, az állam elbocsátotta állásukból, és könnyen okot szolgáltathattam volna újabb letartóztatásokra, kínzásokkal kicsikart vallomásokra. Teher és veszély voltam azok számára, akiket szolgálni kívántam.

Barátaim arra biztattak, próbáljam elhagyni az országot, hogy Nyugaton szót emelhessek a földalatti egyház érdekében. Bizonyos nyugati egyházi vezetők kijelentéseiből világossá vált, hogy egyesek nem tudtak, mások meg nem akartak tudni a kommunista vallásüldözésről. Európai és amerikai vezetők baráti látogatásokat tettek országunkban, és díszasztalok mellé ültek inkvizítorainkkal és üldözőinkkel. Amikor kérdőre vontuk őket, azt felelték, hogy keresztényekként barátságosaknak kell lenniük mindenkivel, még a kommunistákkal szemben is. Hát akkor miért nem tanúsítottak barátságot a szenvedők iránt is? Miért nem kérdeztek egy szót sem a börtönökben vagy kínzások következtében meghalt papok felől? Vagy miért nem juttattak egy kis pénzt az áldozatok családjainak?

1965-ben Canterbury érseke ellátogatott országunkba, és részt vett egy istentiszteleten. Dr. Ramsey aligha tudta, hogy a gyülekezet csupa hivatalos személyből és titkosrendőri ügynökből meg azok feleségeiből áll, akik minden egyes hasonló rendezvény résztvevői. Meghallgatták ők már a Romániába látogató rabbikat, muftikat, püspököket és baptistákat. Hazatérésük után olvashattuk a romániai szabadsággal kapcsolatos értékelő megjegyzéseiket. Egy brit teológus kijelentette könyvében, hogy még Krisztusnak is tetszésére lett volna a kommunista börtönrendszer.

Közben nekem megtiltották, hogy prédikáljak. Feketelistára kerültem, folyton követtek és figyeltek. Olykor mégis prédikáltam olyan barátaim otthonában, akik nem törődtek a veszéllyel, így hát nem lepődtem meg azon, hogy miután titkos tárgyalások kezdődtek el Nyugatra való távozásom érdekében, egy idegen meghívott otthonába. Megadta a címet, de nevét nem. Amikor megérkeztem, egyedül volt.

– Egy szolgálatot szeretnék önnek tenni – mondta. Felismertem, hogy a titkosrendőrség ügynöke. – Egy barátom azt mondta, hogy megjött a dollárösszeg önért. Bizonyára azonnal el szeretné hagyni az országot. Barátom viszont aggódik. Ön olyan ember, aki kimondja, amit gondol, és nemrég szabadult a börtönből. Úgy gondolják, hogy jobb lenne, ha még itt tartanák egy keveset, vagy ha egy családtagja maradna itt, hogy biztosítsa az ön jó viselkedését. Természetesen minden feltétel nélkül elengedjük…

Nem adtam erre semmi biztosítékot. Megkapták a dollárokat, elégedjenek meg ennyivel. Nyugati keresztény szervezetek 2500 angol fontot fizettek értem váltságdíj gyanánt. Az állampolgárok áruba bocsátása valutát hozott az országba, és jót tett a Népköztársaság költségvetésének. Egy román vicc szerint még a miniszterelnököt is eladták volna, ha hajlandó lett volna valaki megvenni. A zsidókat fejenként 1000 fontért adják el Izraelnek, a német kisebbségieket Nyugat-Németországnak, az örményeket meg Amerikának. A tudósok, orvosok és professzorok vagy 5000 fontba kerülnek fejenként.

Következő alkalommal nyíltan behívtak a rendőrségre. Egy tiszt azt mondta nekem:

– Készen van az útlevele. Mehet, amikor és ahova akar, és annyit prédikálhat, amennyi jólesik. De ne beszéljen olyasmiről, ami ellenünk szólna. Maradjon meg az evangéliumnál. Másképp elhallgattatjuk örökre. Felbérelhetünk egy banditát, aki megteszi 1000 dollárért, vagy visszahozhatjuk, amint azt megtettük már más árulókkal is. Lejárathatjuk a becsületét valami pénz- vagy szexbotránnyal.

Azt mondta, mehetek. Ez volt az én feltétel nélküli szabadon engedésem.

Ideköltöztem Nyugatra. Több orvos is megvizsgált, és egyikük azt mondta:

– Az ön testén annyi a lyuk, mint a rostán.

Nem tudta elhinni, hogy csontjaim helyrejöttek, és kigyógyultam tuberkulózisomból minden orvosi segítség nélkül.

– Tőlem ne kérdezze, milyen kezelésre van szüksége – mondta. – Kérdezze azt, aki életben tartotta, és akiben én nem hiszek.

Elkezdődött új szolgálatom a földalatti egyházért. Norvégiában találkoztam olyanokkal, akik szívükön viselték a bukaresti Skandináv Misszió sorsát. Miközben prédikáltam, egy asszony az első sorban sírni kezdett. Később elmondta, hogy évekkel azelőtt hallott letartóztatásomról, és azóta szüntelen imádkozott értem.

– Amikor ma templomba jöttem, nem tudtam, hogy ön fog itt prédikálni – mondta. – Amint hallgattam, rájöttem, hogy kicsoda, és sírni kezdtem.

Megtudtam, hogy emberek ezrei imádkoztak értem, és imádkoznak még most is naponta azokért, akik kommunista börtönökben vannak. Gyermekek, akiket sosem láttam, levelet írtak: „Kérem, jöjjön el városunkba; az önért mondott imádságaink meghallgatásra találtak.”

Európa és Amerika gyülekezeteiben és egyetemein azt tapasztaltam, hogy az emberek, bár gyakran mélyen megindultak szavaimon, mégsem hitték, hogy valódi veszély fenyegeti őket. Azt mondták:

– Itt más lenne a kommunizmus. A mi kommunistáink kevesen vannak és ártalmatlanok.

Mi is ezt gondoltuk Romániában, amíg a Párt még kicsiny volt. A világ tele van kicsiny, várakozó kommunista pártokkal. Amíg a tigris fiatal, játszadozhatsz vele, de amikor megnő, felfal.

Találkoztam nyugati egyházi vezetőkkel, akik azt tanácsolták, hogy prédikáljam az evangéliumot, és ne támadjam a kommunizmust. Ezt a tanácsot hallottam már a bukaresti titkosrendőrségen. De a gonoszt nevén kell nevezni. Jézus a farizeusokat viperáknak mondta. Ezért, és nem a Hegyi Beszédért kellett neki keresztet szenvednie.

Azért leplezem le a kommunizmust, mert szeretem a kommunistákat. Gyűlölhetjük a bűnt, miközben szeretjük a bűnöst. A keresztényeknek kötelességük, hogy megnyerjék a kommunisták lelkét, ha pedig nem tesszük, hatalmukba kerítik a Nyugatot, és itt is kiirtják a kereszténységet. A vörös vezetők boldogtalan, nyomorult emberek. Megmenthetők, és Istennek az a módszere, hogy valakire rábízza ezt a feladatot. Egyiptomból nem Ő maga vezette ki a zsidókat, hanem elküldte Mózest. Meg kell hát nyernünk a kommunista vezetőket Istennek minden területén: a művészetben, a tudományban és a politikában is. Ha megnyerjük azokat, akik a Vasfüggöny mögött mások gondolkozását formálják, az általuk vezetett és befolyásolt népet nyerhetjük meg.

Szvetlana Sztálin, a legnagyobb keresztényüldöző tömeggyilkos egyetlen leánya a legszigorúbb kommunista fegyelemben nevelkedett. Az ő megtérése azt bizonyítja, hogy a kommunizmus ellen van az atombombánál is hatékonyabb fegyver: a Krisztus szeretete.

Richard Wurmbrand

Első rész

Életem első fele 1948. február 29-én fejeződött be. Bukarest egyik utcáján mentem egyedül, amikor hirtelen lefékezett mellettem egy fekete Ford, és kiugrott belőle két férfi. Karomnál fogva megragadtak, és a kocsi hátsó ülésére ráncigáltak, miközben a vezető mellőli ülésről egy harmadik alak pisztolyt tartott rám. Az autó gyorsan haladt a gyér vasárnapi forgalomban, majd a Rahova útra érkezve befordultunk egy vaskapun. Hallottam, ahogyan becsapódik mögöttünk.

Akik az utcáról elraboltak engem, a kommunista titkosrendőrség, a Securitate emberei voltak. A gyűjtőközpontjukba vittek. Bent elvették irataimat, személyes tárgyaimat, nyakkendőmet és cipőfűzőmet, végül pedig a nevemet is.

– Mától kezdve Vasile Georgescu a neved – mondta a szolgálatos tiszt.

Gyakori név volt. A hatóság azt szerette volna, ha még az őreim sem tudják, kit őriznek, nehogy külföldön – ahol ismert ember voltam – kérdezősködni kezdjenek. Mint annyi más embernek, nekem is nyomtalanul el kellett tűnnöm.

A „Rahova” új börtön volt, én voltam az első rabja. A börtön fogalma viszont nem volt új számomra: a háború alatt bezártak a Hitler idejében uralomra került fasiszták, majd a kommunisták is. A cella betonfalán, a magasban volt egy ablakocska. A helyiség berendezése: két deszkapriccs és a szokásos kübli a sarokban. Ott ültem kihallgatóimra várva. Tudtam, mit fognak kérdezni, s mit kell felelnem.

Jól ismerem a félelmet, de azokban a pillanatokban semmi effélét nem éreztem. Letartóztatásom és minden, ami azután következett, válasz volt imáimra, és reméltem, hogy addigi életemnek új értelmet ad. Akkor még nem sejtettem, hogy milyen sok furcsa és csodálatos felfedezés előtt állok.

2

Apámnak volt egy könyve, amely pályaválasztás előtti fiataloknak adott tanácsokat: mit kell tudni az ügyvédi, orvosi, tiszti stb. pályákról. Körülbelül öt éves lehettem, amikor apám elővette ezt a könyvet, és sorban feltette testvéreimnek a kérdést:

– Mi akarsz lenni?

Miután választottak, hozzám, a legkisebbhez fordult, és megkérdezett:

– Hát te, Richard fiam, mi szeretnél lenni?

Ismét megnéztem az apám kezében lévő könyv címét: Általános pályaválasztási útmutató, és fontolgatni kezdtem, majd ekképp válaszoltam:

– Általános útmutató szeretnék lenni!

Azóta eltelt ötven év, amelyből tizennégyet börtönben töltöttem. Nagyon sokszor eszembe jutnak akkori szavaim. Azt mondják, az ember már fiatalon eldönti, milyen úton indul el, és mostani foglalkozásomra nem tudok jobb meghatározást adni, mint azt, hogy „általános útmutató”.

Ám arra, hogy keresztény lelkész leszek, nem gondoltam sem én, sem a szüleim, akik zsidók voltak. Kilencéves voltam, amikor apám meghalt. Családunk mindig pénzhiányban szenvedett; gyakran még a mindennapi kenyér is hiányzott. Egyszer egy ember felajánlotta, hogy vesz nekem egy öltönyt. Amikor az üzletben a kereskedő a legjobb öltönyt megmutatta, az ember így szólt:

– Ez túl jó neki.

Hangja még mindig fülemben cseng.

Gyatra oktatásban volt részem, de otthon sok könyvünk volt. Mielőtt betöltöttem volna tizedik évemet, már mind elolvastam őket, és ugyanolyan megrögzött szkeptikus lett belőlem, mint Voltaire, akit csodáltam. Ennek ellenére a vallás érdekelt. Figyelmesen szemléltem a szertartásokat az ortodox és római katolikus templomokban, s egyszer egy zsinagógában végighallgattam egy beteg leánya gyógyulásáért könyörgő ismerősöm imáját. A leány másnap meghalt. Megkérdeztem a rabbit:

– Milyen Isten az, aki nem hallgat meg egy ilyen kétségbeesett imát?

A rabbi nem tudott válaszolni. Nem tudtam hinni egy olyan mindenható lényben, aki annyi embert hagy éhezni és szenvedni, még kevésbé, hogy olyan jó és bölcs embert küldött a földre, mint Jézus Krisztus.

Felnőttem, és üzletember lettem Bukarestben. Jól ment nekem, és huszonöt éves sem voltam, máris sokat költöttem a „kis Párizsnak” becézett főváros cifra bárjaiban, kabaréiban meg a leányokra. Nem érdekelt, mi történik körülöttem, minden figyelmemet a mind újabb élvezetek kielégítése kötötte le. Ezt az életmódot sokan irigyelték, én mégis nagy lelki nyomorúságot éreztem. Tudtam, hogy ez az életvitel hamis, és eltékozlok valamit, ami jó bennem, ami kihasználatlanul hever. Bár szilárd meggyőződésem volt, hogy Isten nem létezik, mégis szívből kívántam, bárcsak másképp lenne, bárcsak lenne értelme a létezésnek.

Egyszer bementem egy templomba, és megálltam Mária szobra előtt. A körülöttem levő emberek imádkoztak. Megpróbáltam velük együtt mondani: „Üdvözlégy Mária, malaszttal teljes…”, de nagyon üresen kongtak bennem ezek a szavak.

– Valójában csak egy darab kő vagy. Annyian könyörögnek hozzád, és te nem tudsz nyújtani nekik semmit – mondtam gondolatban a faragott képnek.

Megnősültem, de tovább futkostam a lányok után. Tovább hajhásztam a világi örömöket, hazudtam, csaltam és becsaptam, akit lehetett, nem vontam magam kérdőre, hanem fájdalmat okoztam másoknak, mígnem huszonhét éves koromban a korábbi nélkülözéseket követő sok kicsapongás megtámadta egészségemet: tüdőbajos lettem. Abban az időben ez a betegség nagyon veszélyes volt, és egy adott pillanatban úgy tűnt, hogy bele fogok halni. Megijedtem én is. Életemben először kénytelen voltam megpihenni egy vidéki szanatóriumban. A fákat bámulva heverésztem, és a múltamon gondolkoztam. Úgy merült fel bennem, mintha egy gyötrelmes színdarab jelenetei követték volna egymást. Anyám egyfolytában sírt miattam, a feleségem is, és még ki tudja hány ártatlan leány. Csábítottam és csaltam, gúnyt űztem másokból és becsaptam sokakat, s mindezt miért? Csak feküdtem, és könnyek szöktek szemeimbe.

A szanatóriumban mondtam imát először életemben: egy ateista imáját. Valahogy így hangzott:

– Uram, tudom, hogy nem létezel. Ha mégis vagy – amiben kételkedem –, te kell hogy megjelenj nekem, nem az én dolgom, hogy keresselek.

Addigi materialista életfilozófiám nem adott kielégítő választ szívem kérdéseire. Az volt az elméleti meggyőződésem, hogy az ember nem egyéb anyagnál, és halála után sóra és ásványi anyagokra bomlik szét. Ám meghalt apám, részt vettem egyéb temetéseken is, és a halottakra nem tudtam másképp gondolni, mint emberekre. Ki az az ember, aki halott gyermekére vagy feleségére egy marék ásványként gondol? Mindig a szeretett személyre emlékezünk. Lehetséges, hogy elménk ekkorát tévedne?

Szívem tele volt ellentmondásokkal. Órák hosszát töltöttem zajos szórakozóhelyeken, bámultam a félmeztelen leányokat és süketítő zenét hallgattam, ugyanakkor viszont szerettem egyedül sétálni a temetőben. Néha, amikor tél volt, és vastag hó borította a sírokat, ekképp tűnődtem:

– Egy nap én is meghalok, és a hó befedi a síromat. Az élők majd tovább kacagnak, ölelkeznek és örülnek az életnek, és én nem vehetek részt a vigasságban. Akkor már egyszerűen nem létezem. Egy idő múlva senki sem fog emlékezni rám. Mire jó hát az egész?

A társadalmi és politikai gondokról az volt az elképzelésem, hogy talán egyszer majd kitalál az emberiség egy olyan rendszert, amely mindenkinek szabadságot, biztonságot és jólétet nyújt. De ha mindenki boldog lesz, akkor senki sem akar majd meghalni, és az a gondolat, hogy mégis itt kell hagyni az életet, boldogtalanabbá teszi majd az embereket, mint valaha.

Valahol azt olvastam Kruppról, aki gyilkoló fegyverek gyártásából lett milliomos, hogy szörnyen félt a haláltól. Megtiltotta a környezetének, hogy jelenlétében a „halál” szót kiejtsék a szájukon. A feleségétől ezért vált el, mert elmondta, hogy meghalt egy unokaöccsük. Ennek az embernek mindene megvolt, és mégis boldogtalan volt, mert tudta, hogy egyszer mindent itt kell hagynia, és egy sírban fog elporladni.

Bár irodalmi értéke miatt olvastam a Bibliát, elmém bezárult annál a résznél, amikor ellenségei így kísértik Krisztust: „Ha Isten Fia vagy, szállj le a keresztről!” Ehelyett Ő meghal. Ez első pillantásra mintha igazolná ellenségei érveit. Ennek ellenére észrevettem, hogy gondolataim akaratlanul is Krisztus felé irányulnak.

– Szerettem volna találkozni és beszélgetni vele – mindennap e gondolatba torkollottak elmélkedéseim.

A szanatóriumban volt egy nő, aki annyira beteg volt, hogy már nem tudta elhagyni szobáját, de ki tudja honnan, tudomást szerzett rólam, és küldött egy könyvet a Ratisbonne fivérekről, akik szerzetesrendet alapítottak a zsidók megtérítésére. Ameddig én eltékozoltam életemet, mások imádkoztak értem.

Pár hónap szanatórium után egy kicsit jobban éreztem magam, és elutaztam egy hegyi faluba lábadozni. Itt összebarátkoztam egy öreg áccsal, aki egy napon megajándékozott egy Bibliával. Később megtudtam, hogy nem akármilyen Biblia: fölötte az ács és felesége naponta órákig imádkoztak értem.

Miközben kis kunyhómban a díványon feküdtem, olvastam az Újszövetséget, és ahogy teltek a napok, Jézus olyan valósággá vált számomra, mint például az a nő, aki ételt hozott nekem. Nem mindenki megváltott, aki felismeri Őt; a Sátán hisz, mégsem keresztény.

– Nem leszek soha a tanítványod – mondtam Jézusnak. – Pénzt, élvezeteket és utazást akarok. Eleget szenvedtem. A te utad a kereszté, s még ha az igazságé is egyben, nem fogom követni.

Válasza hívogatóan csengett elmémben:

– Járj az én utamon! Ne félj a kereszttől! Rájössz majd, hogy ez a legnagyobb boldogság.

Tovább olvastam, és ismét elöntötte szememet a könny. Akaratlanul is összehasonlítottam életemet a Jézuséval. Látása annyira tiszta, az enyém meg oly homályos; természete annyira önzetlen, az enyém meg oly mohó; az Ő szíve annyira telve van szeretettel, az enyém meg tisztátalansággal. Régi bizonyosságaim sorra összeomlottak ennyi bölcsesség és szeretet előtt. Krisztus mindig is megindított szívem mélyén, ahová tudatomnak nem volt bejárása, s most így szóltam magamban:

– Bárcsak olyan eszem lenne, mint az övé, akkor megbízhatnék következtetéseimben.

Olyan voltam, mint az az ember a régi kínai történetben, aki kimerülten vonszolta magát a tűző napon, és egy nagy tölgyfához ért. Megpihent az árnyékában.

– Milyen szerencsém van, hogy megtaláltalak! – mondta. A tölgyfa ezt válaszolta:

– Nem szerencséről van szó. Négyszáz éve várok rád.

Jézus egész életemben várt rám. Most találkoztunk.

3

E párbeszéd félévvel azután játszódott le, hogy elvettem Sabinát, akit soha nem érdekeltek a lélek dolgai. A bennem lezajló fordulat óriási megrázkódtatást okozott neki. Fiatal volt és szép; gyermekkorában sokat szűkölködött, és a házasságától remélte életének jobbra fordulását. Ehelyett most azt kellett tapasztalnia, hogy a férfi, akit szeretett, aki társa volt az élvezetek hajszolásában buzgó kereszténnyé vált, s ráadásul azt hajtogatja, hogy lelkipásztor akar lenni. Később bevallotta, hogy akkoriban még az öngyilkosság gondolata is foglalkoztatta.

Egy vasárnap, amikor azt javasoltam, hogy menjünk el az esti istentiszteletre, sírni kezdett, mert ő moziba szeretett volna menni.

– Rendben van – mondtam. – Moziba megyünk, mert szeretlek.

Moziról mozira jártunk, és kiválasztottam a leglátványosabbnak tűnő filmet. Az előadás után egy cukrászdában megevett egy süteményt, majd így szóltam hozzá:

– Te most szépen hazamész, lefekszel; én pedig keresek egy lányt, és elviszem egy szállodába.

– Mit mondtál?!

– Nem elég érthető? Te szépen hazamész, én pedig keresek egy lányt, és elviszem egy szállodába.

– Hogy mondhatsz ilyesmit?!

– Meggyőztél, hogy moziba menjünk. Te is láttad, hogy a főszereplő mit csinált. Miért ne tehetném én is ugyanazt? Ha ezután is ilyen filmeket nézünk, egy adott pillanatban mi is úgy fogunk viselkedni, mint a filmszereplők. De ha azt akarod, hogy jó férj legyek, gyere el velem néha templomba.

Ez az eset elgondolkodtatta, és egy idő után – csendben és félénken – egyre gyakrabban jött velem. Egy ideig azért a szórakozás után is sóvárgott, és ha el akart menni valahová, vele mentem. Egyszer elmentünk egy nagy mulatságba, ahol folyt az alkohol. A teremben vágni lehetett a cigarettafüstöt, párocskák táncoltak és ölelkeztek mindenki szeme láttára. Feleségemnek hirtelen elege lett az egészből, és így szólt:

– Menjünk innen, de azonnal!

– Miért mennénk már? Csak az előbb érkeztünk! – válaszoltam.

Ott ért bennünket az éjfél. Megint kért, hogy menjünk el, és én azt mondtam, hogy nem. Ez így ment éjjeli egy órakor, majd kettőkor is. Mikor láttam, hogy teljesen megundorodott az egésztől, hajlandó voltam hazamenni.

Kiléptünk a friss levegőre. Sabina megszólalt:

– Richard, én most, helyben elmegyek a lelkészhez, és megkérem, hogy kereszteljen meg. Talán az lemossa rólam ezt a rengeteg szennyet.

Nevetve válaszoltam neki:

– Milyen sokáig halogattad ezt az elhatározásodat, most nem tudsz vele várni reggelig? Hadd aludjon nyugodtan szegény lelkész.

4

Az egész életünk megváltozott. Azelőtt apróságokon is összevesztünk. Gondolkozás nélkül elváltam volna Sabinától, ha meggátol bármiben, amihez kedvem támad. Most fiunk született. Mihai Isten ajándéka volt, hiszen azelőtt nem akartunk gyereket, nehogy akadályozzon abban, hogy élvezzük az életet.

Boldogok voltunk, amikor George Stevens tiszteletes, az Anglikán Egyház bukaresti missziójának vezetője felajánlotta, hogy legyek a kirendeltség titkára. Igyekeztem üzletemberi ösztöneimet elnyomni, de mégis baj lett belőle, amikor megpróbáltam egy biztosítási ügynököt megvesztegetni egy szabálytalanságunk elkendőzése végett. Meglepetésemre Stevens úr nem értette, miért akarok ehhez a megoldáshoz folyamodni.

– Tulajdonképpen kinek van igaza: a biztosítótársaságnak vagy nekünk? – kérdezte.

Beismertem, hogy az ellenünk felhozott vád megalapozott.

– Akkor kifizetjük a büntetést – zárta le a lelkész a számomra igen tanulságos beszélgetést.

1940-ben Románia és Nagy-Britannia között megszakadt a kapcsolat, és az angol egyházi vezetőknek távozniuk kellett. Jobb híján megpróbáltam én tovább vezetni az egyházi munkát.

Magánúton teológiai tanulmányokat végeztem, és a lutheránus egyház felszentelt lelkipásztora lettem. Megvizsgáltam a Romániában lévő többi felekezetet is. Az ortodox egyház, amihez a lakosság négyötöde tartozott, túl sokat adott a külsőségekre. Ez volt a véleményem a katolikus egyházról is. Az egyik húsvét vasárnapján, miután végighallgattam a latin nyelvű liturgiát és a püspök politikai szónoklatát, úgy mentem ki a templomból, hogy egy szót sem hallottam a saját nyelvemen a Jézus Krisztus feltámadásáról. Jobban vonzottak az egyszerűbb protestáns istentiszteletek. Ezek központjában az igehirdetés állt. A prédikációkból pedig sokat lehet tanulni, és szellemi élvezet a hallgatóknak. Amellett bizonyos lelki rokonságot éreztem Luther Mártonnal – bár nagysága hiányzott belőlem –, aki köztudottan kolerikus, veszekedős ember volt. Jézus iránt érzett szeretete viszont annyira mély volt, hogy meggyőzte Luthert: a Jézusba vetett hit elégséges az üdvösséghez, másodsorban pedig nem a jó tettek váltják meg az embert, hanem a hite. Így hát lutheránussá lettem. Mindig óvatos távolságtartással viszonyultam a lelkipásztorokhoz, főleg azokhoz, akik lelkem üdvössége felől tudakozódtak. Ezek után pedig, noha nem viseltem lelkészi ruhát, lebírhatatlan késztetést éreztem, hogy az egész világot gyülekezetemnek tekintsem. Sosem voltam megelégedve az általam megtérítettek számával. Gyülekezetem tagjairól névsort készítettem; ezt a névsort az autóbuszban meg a várótermekben elővettem a zsebemből, és azon morfondíroztam, hogy melyikük mit csinál abban a pillanatban. Órákig képes voltam keseregni, ha valamelyikük elhajlott a keresztény életviteltől. Testi fájdalom volt ez, mintha késsel hasogatták volna szívemet. Imádkozva kértem az Úristent, hogy szabadítson meg tőle, mert nem bírom tovább.

5

Sztálin és Hitler megegyezett Kelet-Európa felosztásában. Románia területének egyharmadát Oroszország, Bulgária és Magyarország között osztották el. A náci befolyás kedvezett a vasgárdista mozgalom kialakulásának, melynek tagjai igyekeztek az ortodox egyházat a politikai terrorizmus szekerébe fogni. A legfőbb ellenfelük, Călinescu miniszterelnök meggyilkolása előtti éjszakán kilenc fanatikus órákon át feküdt egy templom padlóján, testükkel keresztet alkotva. Ezt követően a Vasgárda Hitler kegyencét, Ion Antonescu tábornokot juttatta hatalomra. II. Károly király erőszak hatására lemondott a trónról fiatal fia, Mihály javára, akinek nevében Antonescu kormányozta diktátorként az országot.

A Vasgárda szabad kezet kapott a kommunistákkal, zsidókkal és protestánsokkal szemben. Az utcákon vér folyt. Missziónkat árulással vádolták. Engem naponta megfenyegettek. Egy vasárnapi istentiszteleten a szószékből észrevettem, hogy vasgárdista zöldingesek egy csoportja csendben bevonul a templomba. A szószék felé forduló hívek nem vették észre a betolakodókat, de én láttam a kezükben a revolvereket. Gondoltam, ha ez életem utolsó prédikációja, legalább vágjam ki a rezet.

Jézus kezéről beszéltem. Elmondtam, hogy ez a kéz mennyi könnyet törölt le, gyermekeket emelt fel és éhezőknek adott enni. Betegeket gyógyított, átszegezték a kereszten, s mennybemenetele előtt ez a kéz áldotta meg a tanítványokat. Majd felemeltem a hangomat:

– És ti? Ti mit csináltok a kezetekkel?

A hívek értetlenül néztek rám. Imakönyvet tartottak kezükben. De én tovább dörögtem a szószékről:

– Ti ártatlan embereket gyilkoltok, kínoztok és vertek. Keresztényeknek nevezitek magatokat? Tisztítsátok meg a kezeteket, ti bűnösök!

A vasgárdisták nagyon feldühödtek, mégsem szakították meg az istentiszteletet. Leeresztett fegyverrel vártak, míg az ima és az áldás után a hívek kezdtek kimenni a templomból. Amikor szinte mindenki bántódás nélkül elhagyta a templomot, lejöttem a szószékről, s egy függöny mögé léptem. Mielőtt egy ajtócskán kimentem volna, s a kulcsot elfordítottam a zárban, hallottam lábuk dobogását és kiáltozásukat:

– Hol van Wurmbrand? Utána!

Ezt a titkos kijáratot már évekkel korábban építtettük. Az általam jól ismert folyosókon keresztül hamar kikerültem egy mellékutcára, és megmenekültem.

Ahogy a háború elharapódzott, a keresztény kisebbségek egyre több tagját, adventista, baptista és pünkösdi hívőt zártak be, vagy tereltek gyűjtőtáborokba a zsidókkal együtt. Feleségem családjának minden tagját deportálták. Soha többet nem látta őket.

Engem háromszor tartóztattak le a fasiszták. Eljárást indítottak ellenem, kihallgattak, megvertek és bezártak. Így hát jól fel voltam készítve arra, ami a kommunisták alatt rám várt.

6

Rahova úti cellám ablakából ráláttam az udvar egyik sarkára. Amíg nézelődtem, beengedtek a kapun egy pópát, aki végigsietett az udvaron, és eltűnt egy ajtón keresztül. Besúgó volt, aki híveiről jött jelentést tenni.

Tudtam, hogy kihallgatások sorozata és bántalmazás, évekig tartó börtön vagy éppen a halál vár rám, és nem voltam biztos hitem szilárdságában. Eszembe jutott, hogy a Bibliában 366-szor van leírva az, hogy „Ne félj!” Az év minden napjára jut egy biztatás. Nem 365-ször, hanem 366-szor, hogy szökőévekre is elég legyen. Aznap február 29. volt. Ez az egybeesés azzal biztatott, hogy nem kell félnem!

Kivizsgálóim nem siették el a dolgukat, hiszen a kommunista börtönök olyanok, mint valami levéltár, amelyet bármely pillanatban igénybe lehet venni, ha szükség van valamilyen információra. Tizennégy és fél éven keresztül, amennyit a börtönben ültem, újra és újra kihallgattak. Tudtam, hogy a nyugati egyházakkal és az Egyházak Világtanácsával fenntartott kapcsolataim árulásnak számítanak a párt szemében, de sok olyan fontos dolog volt még, amit nem tudtak, és nem is volt szabad tőlem megtudniuk.

Úgy készülődtem a börtönéletre és a kínzásokra, mint a katona készül békeidőben a háborúra. Nagy megpróbáltatásoknak és kísértéseknek kitett keresztények életét tanulmányoztam, és azon gondolkoztam, hogyan tudnám tapasztalataikat a saját helyzetemben alkalmazni. Sokan, akiket kellő felkészülés nélkül ért a szenvedés, megtörtek, vagy lépre mentek, és olyan dolgokról is beszéltek, amiről nem lett volna szabad.

Vallatóink állandóan ezt ismételték a papoknak:

– Keresztényi ígéretet kell tennetek, hogy mindenről elmondjátok a teljes igazságot.

Ami engem illet, meg voltam győződve, hogy akármit mondok, végül úgyis bűnösnek nyilvánítanak. Eldöntöttem, hogy ha kínoznak, magamat befeketíthetem, viszont azokat a barátaimat, akik segítettek az evangélium terjesztésében, nem árulhatom el. Ezért úgy terveztem, hogy kihallgatásom végére a vallatók gondolatai jobban össze legyenek zavarva, mint a kihallgatás elején. Teljesen félre fogom vezetni őket.

Első dolgom az volt, hogy figyelmeztessem munkatársaimat, és üzenjek feleségemnek hollétem felől. Sikerült egy őrt megvesztegetni, hogy közvetítsen. Abban az időben családomnak még volt pénze, és úgy 500 fontot kitevő összegért az őr hírt hozott a következő hetekben. Később minden vagyonunkat lefoglalta a hatóság.

Az illető őr hozta azt a hírt is, hogy a svéd nagykövet tiltakozott eltűnésem miatt mondván, hogy sok jóakaróm van Skandináviában, valamint Nagy-Britanniában. Ana Pauker külügyminiszter azt válaszolta, hogy nem tudni, hol lehetek, mivel már jó ideje titokban kiszöktem az országból.

7

A svéd nagykövet, mint semleges állam megbízottja, ügyemben nem tudott nyomást gyakorolni a román hatóságokra, főként ha Pauker asszonyról volt szó, aki előtt a legerősebb férfiak is meghunyászkodtak. Volt alkalmam Ana Paukerrel találkozni, és ismertem édesapját is, egy Rabinovici nevű papot, aki szomorúan panaszolta nekem:

– Ana szívéből hiányzik minden zsidó érzés.

Ana az orvosi egyetemen tanult, majd a kommunista eszmék felkarolása előtt az anglikán missziónál tanárkodott. Férjhez ment a hasonló nézeteket valló Marcel Pauker nevű mérnökhöz. Mindkettőjüket többször bebörtönözték, mint összeesküvőket, de az évek során Ana bizonyult a harcosabb kommunistának. Kikerült Moszkvába, ahová férje is követte, igaz, nem túl nagy lelkesedéssel. Azt beszélik, hogy Sztálinnak az egyik háború előtti tisztogatása alkalmával Ana saját kezével lőtte agyon a férjét, s ebben a történetben nagyon kevesen kételkedtek. Csak külső vonásai voltak nőiesek, bensőleg csordultig volt ádáz kegyetlenséggel, mint Lady Macbeth. A háború további részét Moszkvában töltötte szovjet állampolgárként, mint a Vörös Hadsereg tisztje, majd visszatért Romániába, ahol külügyminiszterként az új rendszer kulcsembere lett.

Oroszország iránti elkötelezettsége határtalan volt. Amikor egy felhőtlen napon megkérdezték, miért sétál Bukarestben nyitott esernyővel, állítólag ezt válaszolta:

– Nem hallgatjátok az időjárás-jelentést? Moszkvában szakad az eső!

Miután a fiatal Mihály király vezetésével néhány politikus bátran lemondásra kényszerítette Antonescu tábornokot véget vetve Németországgal való szövetkezésének, Moszkvában gyűlést hívtak össze annak eldöntésére, hogyan is nézzen ki a világ a háború után. A jaltai tárgyaláson Churchill egy cédulát küldött Sztálinnak a következő kérdéssel: „Megfelelne, ha 90 %-os fölényben lennétek Romániában, és cserében nekünk jut Görögország 90 %-ban?” Rövid gondolkozás után Sztálin egy nagy tintaceruzával kipipálta a kérdést, és visszanyújtotta a cédulát.

Egymillió orosz katona árasztotta el Romániát. Ezek voltak az új „szövetségeseink”.

A „jönnek az oroszok!” számunkra egyáltalán nem volt vicc. Új urainknak egyetlen céljuk volt, hogy minél többet igyanak, raboljanak és irtsák a „kapitalista kizsákmányolókat”. Több ezer nőt erőszakoltak meg, gyermeket, állapotos asszonyt, öreget egyaránt. A férfiakat a nyílt utcán rabolták ki: elvették „újdonságnak” számító biciklijüket és karórájukat. Később rendet teremtettek a Vörös Hadseregben. A fosztogatásért halálbüntetés járt. Egyik üzlet a másik után nyitott ki. Az oroszok nem tudtak betelni a csodálkozástól az üzletekben levő áruk láttán, és még jobban csodálkoztak, amikor felfogták, hogy a vásárlók többsége egyszerű paraszt vagy gyári munkás.

Az 1944. augusztus 23-i kapitulációt a mai napig úgy ünneplik, mint Románia felszabadulásának évfordulóját.1 A békeszerződés feltételei tulajdonképpen az ország kirablását jelentették: elvitték hadi- meg kereskedelmi flottáját, vasúti állományának felét és az összes személygépkocsit. A mezőgazdasági termést, a lovakat és szarvasmarhákat, valamint a teljes kőolaj- és benzinkészletet elvitték Oroszországba. Így vált az azelőtt Európa gabonaraktáraként ismert Románia az éhezők országává… … …

Jegyzetek

1 Ez természetesen csak 1989-ig volt érvényes (ford. megj.)

Köszönetnyilvánítás

Nem tudom felsorolni mindazoknak a nevét, akik kedvességükkel és segítségükkel leköteleztek a börtönből való szabadulásom és Nyugatra való érkezésem óta. Szeretnék viszont köszönetet mondani Stuart Harris lelkipásztornak, az Európai Keresztény Misszió igazgatójának, jelenleg a Brit Misszió a Kommunista Világ Felé elnökének. Ez a misszió a kommunista uralom alatt levő országokban terjeszti az evangéliumot, Bibliák és egyéb keresztény irodalom becsempészésével, földalatti lelkipásztorok, valamint az üldözött keresztények családjának megsegítésével. Késő éjszaka volt, amikor a börtönből való szabadon bocsátásom után első alkalommal meglátogatott az apró kis bukaresti padláslakásunkban, ahol családommal együtt laktam. Ő hozta elsőként nekünk a hírt, hogy a Nyugaton élő keresztények nem feledkeztek meg rólunk, hanem naponként imáikba foglalnak bennünket. Szintén ő hozta a szűkölködő családoknak az első segítséget. Sok más társammal együtt nagyon hálásak vagyunk neki.

R. W.

Tartalom

Előszó

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Ötödik rész

Hatodik rész

Hetedik rész

Nyolcadik rész

Kilencedik rész

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Tőtős Dorottya
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
A fordítást ellenőrizte Gálfalvy Ágnes
Borítóterv Szentes Zágon
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 281 8

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence