Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario (Veszteség-sorozat 1.), 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Hazel (Veszteség-sorozat 2.), 2023

Amíg a szerelem el nem választ, 2023

Izlandi vakrandi, 2023

Éjféli napsütés, 2024

Colton (Veszteség-sorozat 3.), 2024

Érzelmek ritmusa, 2024

Veled vagy ellened, 2025

Copyright © Károly Melinda, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Dobos Attila

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-6831-03-5

Vedd el valakitől, ami a legfontosabb neki, tedd reménytelenné és készen is van a bosszú.
Vedd el valakitől a lehetőséget, hogy szeretteinek segítsen, hogy oda menjen, ahová szíve húzza és készen is van az igazi szenvedés.
Szállj szembe mindennel, vállald a lehetetlent is, rúgd fel a szabályokat és kész is a valódi háború.

EZEL – BOSSZÚ MINDHALÁLIG CÍMŰ FILMSOROZAT

ELSŐ FEJEZET

RION

A gyász csendje

A szél halkan sírt a Rozafa vára omladozó bástyái fölött, ahogy átléptem Shkodra város határát. Az ég alacsonyan lógott a hegyek fölött, szürkén, súlyosan, mintha meg akarna fojtani. Már maga a vár letaglózott, hiszen hosszú évek óta nem láttam. Keserűen figyeltem az épületet, amely a Buna és a Drin folyó összefolyásánál emelkedik a magasba. Évszázadok óta áll, és az albán történelem kulcsfontosságú helyszíneként tartják számon. A vár, amely az ókori Illíria idejéből származik, a legendájáról vált híressé. A legismertebb történet szerint az erődítmény megépítésére három testvér vállalkozott, de hiába dolgoztak rajta, a falak másnapra mindig leomlottak. Egy bölcs tanácsára döntöttek úgy, hogy a legfiatalabb testvér feleségét, Rozafát élve befalazzák, aki beleegyezett, hogy áldozata legyen ennek a borzalmas döntésnek. Azóta ez a vár a személyes áldozatot, a hűséget és az elkerülhetetlen sorsot jeleníti meg, amely enélkül nem épülhetett volna fel. Az erődítmény úgy tudott fennmaradni, hogy Rozafa lelkét a falakba zárták.

Milyen szimbolikus, nem igaz?

Merthogy az én lelkem is itt esett csapdába. A sorsom ebben a városban pecsételődött meg örökre, köszönhetően annak az embernek, akinek a temetésére jöttem. Nem tiszteletből utaztam idáig, és nem is állt szándékomban könnyes búcsút venni tőle. A kötelesség vezetett ezen az úton.

Az öreg temető felé tartottam, ahol a kőkeresztek között még a madarak is némán lapultak. Jól ismertem Shkodra város részeit, ahová a sorsom száműzött, és amit tíz éve elhagytam, hogy elfelejthessek mindent. De nem felejtettem el semmit. Nem azért, mert képtelen volnék rá, hanem pont azért, mert nem akarom, hogy így legyen. Nekem már minden éjszaka olyan, mint egy rémálom, és akárhányszor felébredek, a hajnal úgy csap le rám, akár egy tőr. De nem bánom, érezni akarom a fájdalmat, mert ez biztosítja, hogy sose mondjak le a bosszúról.

Leparkoltam a temető előtt, a kormányt erősen markoltam, ugyanis meg akartam állítani a kezem remegését. Azt mondják, az ember megváltozik. Hogy az idő elmossa, amitől reszketett, és csillapítja, ami egykor fájt.

Hazugság.

Az idő nem gyógyít, csak leplez. Az engem fojtogató kéz ugyan elengedett, a nevek már elhalványultak a fejemben, de a seb… Az megmaradt. Elfedték az évek, de mélyen bennem van, akár egy jeges szilánk a bőr alatt. Pedig megváltoztam. Másként festek, másként gondolkodom, mint amikor itt éltem. Sok dolgot tanultam, felnőttem a feladathoz, ami elé állítottak, azonban a lélek nem felejt. Aki egyszer vért látott, az örökké érezni fogja annak a szagát is.

Elég türelmes voltam, elég csendes, és bíztam abban, hogy eljön az én időm, ám a sors irgalmasabb halált adott a Berisha-klán vezérének, és elvette tőlem a bosszú lehetőségét.

A szél még mindig élesen süvített, amikor kiszálltam a város szélén, egy kis domb tetején, ahol a régi temető bejárata állt. Ahogy beljebb léptem, és szétnéztem, láttam, hogy a kőkereszteket már megrágta az idő, mohák csüngtek a régi sírköveken, és megreccsent egy száraz ág a lábam alatt. Köd ereszkedett le ránk, ami sűrű volt, akár a múlt, amely idáig kísért. Ám nem álltam meg, nem hagytam, hogy bárki lássa nehéz lépteimet. Hogy tétovázom. Pedig egy porcikám sem kívánkozott most itt lenni.

Ahogy közeledtem a temetés helyszínére, a talaj sárossá változott. Lassan, kimérten emeltem a lábam, minden lépésnél úgy éreztem, mintha mocsokban gázolnék. A cipőmről vékony sárcsíkok szaladtak az ösvényre, hiszen az eső is eleredt, de nem törődtem vele.

Most nem számított semmi.

Csak a sír, amit ma lezárnak.

Megálltam a pereménél, és lenéztem a kiásott sírhelyre, amit már sáros föld borított. Undorodtam a látványtól, és az engem körülölelő szagoktól. Nem éreztem sem szánalmat, sem megkönnyebbülést. Csak ürességet.

Az az ember, aki elvette a gyerekkoromat, elragadta a családomat, már nem lélegzett többé. Mégis… A gyűlöletem nem halt meg vele.

Velem szemben a Berisha-klán tagjai sorakoztak. Hosszú, fekete kabátomba belekapott a szél, mintha az is arra ösztönözne, hogy mozduljak, és fussak innen messze. Volt idő, amikor a menekülés volt az egyetlen célom. Ma már más a helyzet.

A velem szemben álló emberek feketében, mozdulatlan arccal álltak, mint az árnyékok. És köztük, egy lépéssel előrébb ott állt Luan Berisha – a férfi, aki az apja örökségét hordozza. Pont úgy nézett ki, mint az öreg, csak fiatalabb volt, a tekintete pedig keményebb, mint bármelyik féregé, aki mögötte állt.

Rám pillantott.

A szeme jégkéken villant, láthatóan sosem ismerte a kegyelmet.

Végignéztem rajta, majd újra a sírra pillantottam. A földben ott feküdt az az ember, akit egész életemben gyűlöltem, és aki most örök nyugalomra lelt. Kurvára igazságtalan az élet, hiszen én még élek, és itt állok, tele emlékekkel, amelyek élesen, fájón marnak belém. Az a seb, ami mindig is kínzott, most szakadt fel igazán. A szertartás végére értem ide, de nem bántam.

Luan megmozdult.

Lassan közeledett felém, és láttam, hogy a keze laza ökölbe szorult. Az emberek félrehúzódnak az útjából.

– Rion Shala – mondta ki a nevem üdvözlésképpen, miután megállt, majd alaposan végigmért. – Késtél – vágta a képembe, de hangja nem emelkedett, kimért volt. A tekintetem nem vontam el róla, álltam a pillantását. A feszültség szinte vibrált a levegőben. Nem sokszor találkoztunk, de ahhoz éppen eleget, hogy megismerjem, miféle ember ő.

– Késtem? – kérdeztem vissza nyugodtan, mintha csupán egy semmitmondó dologról beszélgetnénk. Tudtam, ezzel feldühítem. Egy kicsit közelebb hajoltam hozzá, de a hangom én sem emeltem fel, sőt, még egy szikrányi gúnyt is csempésztem bele. – Igazán sajnálom, Luan, de az idő nem mindig úgy alakul, ahogy szeretnénk.

Luan arca kővé vált, a szemében mintha a harag és a türelem járta volna könyörtelen táncát.

Jól ismertem ezt a pillantást, ahogy az érzést is. Én így élek már gyerekkorom óta.

– Ez lenne a magyarázatod? – emelte fel a szemöldökét.

– Nem tartozom neked magyarázattal.

– Tudod… – nyúlt a zsebébe, hogy kivegyen belőle egy szivart, amit az ujjai között morzsolni kezdett. – Számítottam rá, hogy előbb-utóbb találkozni fogunk, de arra nem, hogy ekkora tiszteletlenségre vetemedsz.

Ahogy a szivart az ujjai között forgatta, mintha az egész jelenet egy lassú, kényszeredett színjáték lett volna. Luan arca nem változott, a tekintete kemény maradt, de valahonnan belülről valami kezdett a felszínre törni. Kényszeredett nyugalom. Magára erőltette, amit nekem nem kellett, hiszen mindig, még a nehéz pillanatokban is megőriztem a higgadtságomat.

– Tiszteletlen volnék? – kérdeztem vissza, szinte elgondondolkodva, mintha a szó súlya még mindig érthetetlen lenne számomra. – Luan, te valóban azt hiszed, hogy én… – Egy pillanatra elhallgattam, nem tudtam elfedni gúnyos mosolyomat, ami a szám szélén húzódott. Minden rezdülésemet figyelte, ahogy tettem én is, de befejeztem a mondatot. – …tisztelettel adózóm neked?

Értette az üzenetet, hiszen egyértelmű volt: Hadd mutassam meg, hol is állsz nálam!

– Apám halála nem egyenlítette ki a számlát kettőnk között – figyelmeztetett, de már sokkal nehezebben szólt. Úgy, mint akinek a szavai egy éktelen robbanást akadályoznak meg. – Apám után én vezetem a klánt. Ne feledd – gyújtott rá a szivarra, és a láng felett pillantott újra rám –, hogy a te szereped mit sem változott – mondta, majd mélyet szívott a szivarból, aztán szépen lassan kifújta a füstöt. – Egyelőre – tette hozzá nyomatékkal. – Hiszen csak egy megtűrt személy vagy a családunkban. Az, hogy most itt állsz, kizárólag azért van, mert hagyjuk, hogy itt légy. – A szivarra fújt egy kisebb füstfelhőt, miközben le sem vette a szemét rólam. Az apja még csak most került föld alá, de engem vádol tiszteletlenséggel, és kér számon a késésem miatt, majd fenyegetőzik a sír felett. Látszik, mennyire forrófejű, hiszen ennek a beszélgetésnek nem itt lenne a helye és az ideje.

A mögötte álló emberekre pillantottam, akik tétován álltak, és minket figyeltek. Nem mertek megmozdulni, vagyis inkább olyannak tűntek, mint akiket egy láthatatlan erő tett mozdulatlanná.

Luan arcába nézve halványan elmosolyodtam. Ám ez a mosoly szinte fájdalmas volt. Megerőltető. Ez az egész helyzet és a beszélgetés az apjáról kezdett túl sok lenni számomra.

– Mindketten tudjuk, hogy szükséged van rám, ezért nem fekszem egy másik sírban még most sem – mondtam ki az igazat. Nélkülem mindent újra kellene kezdeniük Detroitban. – És ne felejtsd, hogy az én helyem nem a te kegyelmedből van! – tetéztem. Elvégre Luan számomra egy senki, és nem is volt félelem bennem. – De ne aggódj! – rándítottam meg egy laza mozdulattal a vállam. – Megértjük majd egymást.

Bármerre folyik is ez a beszélgetés, én készen állok elmenni a legvégsőkig. Talán ez tükröződött az arcomon, mert amint nyugtázta a hallottakat, újra beleszívott a szivarba. Ám az arca vörösleni kezdett az őt elárasztó dühtől. Bár látszólag nem történt semmi, az egész egy harc volt, ami néma gesztusokba sűrűsödött. Tisztában voltam a hatalmával. Hogy bármikor dönthet az életemről. Akár most is. De neki fogalma sincs arról, hogy én mekkora hatalomra tettem szert a hátuk mögött, messze innen. Ám azt is tudtam, hogy nem lesz könnyű a következő lépésem, ha keresztbe akar tenni nekem.

Luan nagy levegőt vett.

Talán megérezte, hogy ebben a beszélgetésben nem ő lesz az, aki az irányítást gyakorolja.

– Apám szánalma miatt vagy még életben. De ne tévesszen meg, az én világomban te csak egy megtűrt személy vagy! – közölte végül. – Ne akarj újra az ellenségemmé válni! – vetette oda, majd otthagyott.

A szavai megálltak a levegőben, mint tőrök, amelyek döfésre készen fordulnak felém. Éreztem, hogy a fájdalom és a bosszúvágy lassan újra lángra lobban bennem. Bár az apja halála után csupán üresség maradt bennem, most újra tele voltam gyűlölettel.

Sosem voltam igazán szabad. Sosem voltam igazán élő. Mindig csak vártam. És most, ebben a rideg csöndben, valami mégis újjászületett bennem: a régi énem.

A Berisha-klán tagjai még mindig ott álltak a friss hant előtt. Mozdulatlanul, mint a megkövült fák. A szemek, amelyek sokszor parancsoltak nekem, most némán követték Luan alakját, aki megállt előttük, majd pár másodperc után megfordult. Ahogy undorral és gyűlölettel rám nézett, tudtam, hogy ez a pillantás egy ígéret volt.

Vagy fejet hajtok, vagy meghalok.

Az enyémben viszont elszántság tükröződött. Az ellenállásé.

Aztán valaki más is megmozdult a gyászolók között. A tömeg óvatosan félreállt, ahogy egy nő lépett előre, egyenesen Luan mellé. Mozdulatai puhák voltak, kecsesek, mintha nem is a sűrű, fojtogató bánat, hanem egy másik világ sodorta volna ide, ahol nem létezik ez az örökös erőszak és vád.

És istenemre mondom, szép volt.

Nem az a hivalkodó, harsány szépség, amit egy pillantás alatt észreveszünk, sokkal inkább olyan, amelyről csak hosszú megfigyelés után lehet eldönteni, hogy valójában ébren vagyunk, és nemcsak álmunkban jelent meg. Az arca finom metszésű, bőre világos, akár a friss márvány. Amikor felém pillantott, a tekintetünk összevillant. A szeme mély, sötét és árulkodó volt. Olyan sötétséget hordozott benne, amitől az ember egyszerre érzett vágyat és veszélyt.

Jól ismertem ezt a szempárt. Még ennyi idő után is felismertem. Ő Diara Berisha, Luan húga.

Egy lélegzetvételnyi időre mozdulatlanná dermedtem. Minden, ami eddig szorította a mellkasomat – a harag, a düh, a bosszú – mintha hátrébb húzódott volna, hogy helyt adjon ennek az új, szokatlan érzésnek: a kíváncsiságnak.

Csak úgy záporoztak az agyamban a kérdések.

Mi történehetett vele az elmúlt évek alatt? Hogy alakult az élete, és egyáltalán hogyan élt túl ilyen környezetben, ilyen bájjal és törékeny eleganciával mindent? Nem illett ide, ebbe a világba, ahol minden szót pengeként forgattak meg bárkiben, és minden tekintet golyóként csapódott az ember arcába.

Elkaptam róla a tekintetem, hogy rendezzem magamban a gondolataimat. Ám Diara pillantása már ott égett az emlékezetemben, mint egy szikra a száraz fűben. Még annak ellenére is, hogy hideg szél csapott az arcomba.

Azonban hiába volt itt ez az ártatlan lélek, aki csak az apját jött gyászolni. A torkomat már égette a régi, ismerős érzés: a bosszúszomj. És ilyenkor nincs helye kegyelemnek.

MÁSODIK FEJEZET

RION

Rés a páncélon

Ahogy átléptem a küszöböt, újra elnyelt a ház. Íme, a Berisha vezér régi otthona! – üdvözölt a gondolataimban. Ugyanaz a dohos szag csapott meg, amit gyerekként utáltam. Fűszeres dohány, ázott fa és valami megmagyarázhatatlan fémes illat. A háznak sajátos levegője volt, amit a falak ontottak magukból, mintha emlékeztetni akarnának minden csepp vérre, minden titokra, minden kimondatlan szóra.

A helyiség, ahová beléptem, egyszerű volt. Meszelt falak, vaskos fagerendák a mennyezeten, az ablakok előtt súlyos, elszürkült függönyök szűrték a fényt. Hosszú asztalok álltak egymás mellett, rajtuk kenyér, sajt, sült húsok, és italosüvegek sorakoztak. A jelen lévő férfiak halk szavak kíséretében, lassú, méltóságteljes mozdulatokkal töltöttek egymásnak az üvegből, néha egy-egy poharat az ég felé emeltek a halott emlékére.

Keserű epe kúszott fel a torkomon, ahogy vitt a lábam egyre beljebb, és figyeltem a körülöttem lévőket. Leültem egy sarokba, ahonnan ráláttam az egész helyiségre. A kabátom rajtam maradt, hátamat a hideg falnak vetettem.

Minden egyes sarok ismerős volt. Minden komor bútor.

És az a régi folt a lépcső alján, ahol Luan egyszer elgáncsolt, mire akkorát estem, hogy elharapott nyelvvel zokogtam a padlón.

Vagy ez a rohadt szőnyeg itt a lábam alatt… Ez alá bújtam el kínomban, amikor az apja – a klán vezére – üvöltözött valakivel, én pedig megpróbáltam láthatatlanná válni, hiszen tudtam, hogy valaki áldozatául esik a mérgének.

A falon még ott lógtak a fekete-fehér fotók, amelyekről olyan férfiak tekintete szegeződött rám, akik már akkor halottak voltak, amikor ebbe a házba kerültem.

Semmi nem változott. Talán csak a csend lett mélyebb odabent.

Körülöttem halk beszélgetések folytak, gyászhoz méltó suttogások, de én kívülállónak éreztem magam. Mintha valaki más testébe bújtam volna, hogy visszajöhessek ide, erre az elátkozott földre, amit sosem neveztem otthonomnak. Hisz nem volt benne semmi melegség, semmi, ami enyhülést adott volna a nehezebb pillanataimban.

De senki nem szólt, nem kérdezett.

Ez nem az a világ, ahol kérdéseket tettek fel az emberek. Nem… Itt mindenki tudta, mit kell elhallgatni.

A szívem nem vert gyorsabban, inkább tompán, ritmus nélkül dobogott, mint egy rozsdás gépezet. És mégis, valami remegni kezdett bennem.

Nem félelem volt.

Inkább gyűlölet, amit újra életre hívott a környezet, a szag, az emlékek.

Ez a ház nemcsak a múltam volt.

Ez a ház tanú volt.

És most visszajöttem, hogy ezúttal én legyek a tanúja annak, ami ezután következik.

Tovább figyeltem az arcokat, a fáradt, megtört embereket, és tisztán éreztem a levegőben vibráló feszültséget. Talán már mindenki sejtette, hogy mi következik. Hogy milyen világ vár rájuk, amikor Luan hatalomra kerül, és hogy semmit sem tudnak tenni ellene. Szenvedni fognak. Sok vér folyik majd.

Egy-egy pillanatra elidőzött rajtam valaki tekintete, majd elkapta, mintha már az is vétek lenne, hogy rám néz. Hiszen valójában idegen voltam. Nem közülük való. Nem is nyílt vádat éreztem, inkább kíváncsiságot, mint amikor egy régi történet főszereplője tér vissza, és senki nem tudja, miként kell rá tekinteni: megtűrt személyként vagy veszélyforrásként.

Idős asszonyok súgtak össze a hátsó sarokban, néhány férfi szorosra zárt karral állt a fal mellett, némán, mint a sírkövek, és ugyanúgy pásztázták a helyiséget, mint én. Luan első és legtöbb hatalommal felruházott emberei lehettek, jól ismertem ezt a magabiztosságot. Azt hihették, ők mások, hogy kivételezettek, de ugyanolyan kutyák voltak, mint akik Luant szolgálják, csak ezeknek nagyobb a mozgásterük.

Ám ekkor megláttam őt.

Diara egy tálcával a kezében közeledett, amelyen csészék sorakoztak, megtöltve gőzölgő fekete kávéval. A léptei könnyedek voltak, nesztelenek, mintha nem is a földön járna. Gyászfekete ruhája kiemelte a világos bőrét, a fején egy egyszerű kendő alól kiszabadult egy-két tincs a sötét hajából. Nem hordott sminket, az arcán mégis ott ült valamiféle megmagyarázhatatlan fény.

Egyszerű ruhát viselt, vékony alakján finoman simultak az anyag ráncai, és valamiért azt láttam, hogy a gyász is másként vetült rá, mint a többiekre. Csendesen állt, nem tört meg, olyan volt, mint aki megtanult együtt élni a fájdalommal.

Nem mozdult különösebben, nem csinált semmi feltűnőt, a tekintetemet mégis vonzotta, hiszen mindenki más homályba veszett körülötte.

Feltörtek bennem az emlékek, bár nem volt sok belőlük, hiszen gyermekkorunkban ritkán találkoztunk. Akkoriban is halk volt, de nem gyenge. Kedvesen szólt hozzám, amikor mások elfordultak. Néha lopva rám mosolygott, azt a mosolyt most is képes vagyok magam elé idézni.

Ő nem illett ebbe a házba.

Az a sötétség, ami a testvére sajátja volt, valahogy sosem jellemezte őt. Vagy talán csak néha, de nem vált ő maga is e a pokoli világ részesévé. Ám azzal, hogy megjelent, és láthattam Diarát, egy kis időre elöntött a nyugalom, ami… Furcsa egy olyan helyen találni rá erre az érzésre, amit gyűlölök. Mégis, miatta maradni akartam.

De ahogy itt mindent, őt is veszélyesnek láttam, mert Diara nem tudta lemosni magáról a Berisha nevet. És ő a családjához volt hű, amely lemészárolta az enyémet. Hiszen annak az embernek a lánya volt, akit egy életre eltemettem a lelkemben.

És mégis, abban a pillanatban, ahogy találkozott a tekintetünk, a szívem egy dobbanásnyi időre elfelejtette, hogyan kell működnie. Diara lassan lépett felém, de céltudatosan, közben nem sütötte le a szemét, és én hiába akartam eltűnni a félhomályban, ő kitüntetett a figyelmével.

– Kávét? – kérdezte, mire megráztam a fejem. Várt pár másodpercet, kicsit tétovázott, hogy mitévő legyen, de aztán pár szó erejéig mégis maradt. – Nem gondoltam, hogy eljössz – jegyezte meg halkan.

– Én sem – feleltem, és észrevettem, hogy a hangom mélyebb, mint szokott. Talán attól, amit éreztem, vagy épp attól, hogy nem akartam érezni semmit.

– Nem voltál itt azóta, hogy… – kezdte Diara, de nem fejezte be a mondatot. Ellenben nekem számos dolog eszembe jutott azóta, hogy elutaztam innen. Hogy rám bízták Detroit irányítását, ami ellen Luan hevesen tiltakozott. A viszonyunk már fiatalon sem volt felhőtlen, de rettenetesen bosszantotta, amiért az apja engem küldött oda, hogy kiépítsek egy kisebb birodalmat. Legalábbis nekem ezt mondták, ám a valódi céljuk nem ez volt. Tudtam, abban reménykednek, hogy elbukom, és alulmaradok a csatározásokban, ám még üdvösebb lett volna a számukra, ha odaveszek. Luan is szeretett volna kitörni innen, és egy önálló csapatot irányítani, de az apja féltette a hagyatékát, és túl veszélyesnek találta a detroiti küldetést, ezért a fiát maga mellett akarta tudni. Luan volt az egyetlen fiúgyermeke és a szeme fénye. Elkényeztett kis pöcs lett. A hatalomra nem szolgált rá, nem vívta ki az emberek tiszteletét, ő inkább a születési jogával élt, azzal gyakorolt hatást az emberekre. Brutális volt, és úgy hitte, övé ez az egész kibaszott világ. Nevetséges. Én azt mondom, rá fog baszni, hogy nem járta végig az utat. Még ebben a világban is kell némi alázat, aminek benne a szikrája sem volt meg.

Luan nem kért, csak elvett. Nem volt benne semmi, ami miatt az emberek követni akarták volna, egyszerűen csak féltek tőle. De a félelem nem lojalitás. Az csak addig tart, amíg nem jön valaki erősebb, kegyetlenebb vagy okosabb.

A családom sem a tiszta lelkéről híres, hiszen apám Luan apjának volt a szövetségese. Én is ebbe a világba születtem, ugyanolyan sötét lélekkel, mint ezek az emberek, akik most körülöttem ülnek. Azt viszont sosem kértem, hogy közéjük tartozzak. Nem akartam ezt a sorsot. Hisz az istenért… Nekem is meg kellett volna halnom azon az éjszakán. De ha már irányt mutattak, lejártam az utam. Fogcsikorgatva, verítékkel, vérrel. Detroit nem fogadott tárt karokkal. Egy kis csapat élére kerültem, ahol már a megérkezésem napján éreztették velem, hogy nemkívánatos a személyem. Már a legelső pillanatban tudtam, hogy vagy ez a város fog elnyelni engem, vagy én leszek az, aki bekebelezi őt. Luan viszont… Ő mindig mást küldött maga helyett, ha meg kellett tisztítani az előtte álló utat. Nem tanult meg küzdeni. Nem tanult meg veszíteni, és ez a különbség kettőnk között.

Ő örökölt.

Én teremtettem.

Talán emiatt tart tőlem és zavarja a jelenlétem. Nem a múltam miatt, nem a pozícióm miatt, hanem azért, mert tudja, hogy mire vagyok képes.

Tőlem is féltek az emberek, de az a félelem más volt. Nem kierőszakolt. Nem kellett hangosan parancsolnom, mert a jelenlétem nem ordított, csak beléjük fojtotta a szót. És ez volt az én igazi hatalmam. Mindig is tudtam, hogy aki ordít, az nem ural, csak túlkiabálja a többieket.

Én inkább hallgattam. Figyeltem. Amikor szóra nyitottam a szám, minden szavamnak súlya volt. Nem azért, mert kértem, hogy hallgassanak rám, hanem mert a cselekedeteimből megtanulták, hogy amit mondok, az vagy megoldás, vagy ítélet.

Luan azt hitte, a brutalitás elég. Hogy egy vérrel áztatott szoba tekintélyt szül. De a rettegés nem jelent elköteleződést. Csupán időt lehet nyerni vele, amíg nem jön valaki helyette, aki rémisztőbb.

Diarára néztem, aki még mindig engem figyelt, és a félbeszakadt mondatára várt valami reakciót. Hogy miért tűntem el.

– Volt rá okom – feleltem, de a hangomban nem volt él, csak fáradtság.

Diara biccentett, és én magamban az kívántam, bárcsak látná a gondolataimat. Mert akkor elmenekülne tőlem messzire, hiszen nem akartam a közelemben tudni őt. Túl tiszta volt, és én túlságosan mélyre süllyedtem a mocsokban.

– Tudom – mondta végül. – De mégis itt vagy, és én örülök neki.

– És te? – érdeklődtem ezúttal én. – Hol voltál eddig?

Diara ajka megremegett, mintha mondani szeretett volna valamit, de aztán csak ennyit felelt:

– Messze. Elmentem, hogy távol legyek. Mindentől, amit ismertem.

Mindent értettem, még így, ilyen kevés szóból is, és csak bólintottam.

Semmi nem történt, mégis olyan volt, mintha valami megbillent volna a világban. A hangja tisztán csengett, ám a mondatainak súlya volt, jelentősége. És én hittem neki.

A háttérben újabb poharak emelkedtek a magasba, halk áldások moraja keveredett a kávé és a füst szagával. De közöttük, abban a röpke, lopott pillanatban, egy másik világ született, amelybe egy pillanatra belefeledkeztünk.

Amikor továbbhaladt, a szemem önkéntelenül követte őt, és valami megmozdult bennem. Nem erősen, csak úgy, mint amikor a szél alig láthatóan fodrozni kezdi a víz felszínét. Minden apró mozdulatát figyeltem: ahogy megállt valaki mellett, biccentett egy öregasszonynak, lehajtotta a fejét egy másik elhunyt rokon neve hallatán. A tömeg sötét gyásza fölött olyan volt, mint egy fényfolt, amit még nem oltott ki az évek vihara, az árulások sora és a halál. Egyfolytában az járt a fejemben, hogy nem itt lenne a helye. Minden gesztusában volt valami méltóság, valami, amit nem tudtam nem észrevenni. Pedig nem kellett volna felfigyelnem rá.

Diarának már a puszta jelenléte is veszélyes volt számomra. Túl sok mindent temettem el magamban ahhoz, hogy most hagyjak bármit is a felszínre törni. Az emlékeim súlyát csakis ő tudta könnyíteni, és talán ez vonzott benne annyira, mégis el kellett zárnom magamat előle.

Túl hosszúak voltak az évek, mire felépítettem a falakat, amelyek engem védenek.

Túl véres volt az út, ami idáig vezetett.

És mégis… Ahogy ránéztem, a páncélomon rést ütött valami.

Nem a vágyakozás.

Nem a vonzalom.

Valami mélyebb… Egy vágy a tisztaság után, amelyről már azt hittem, soha nem találhatom meg.

És ekkor megéreztem valaki más tekintetét. Súlyosabb volt, mint bármely kéz a vállamon.

Felnéztem.

Luan már ott állt a szoba másik végében, egy pillanatra megállt a beszélgetés közepén, és egyenesen rám nézett. A szája sarka alig észrevehetően rándult meg, de nem mosolygott, inkább csak fintorgott, mint aki épp most kapott rajta egy kutyát, amely az étel körül ólálkodik. A szemében nem volt kérdés, csak figyelmeztetés. Ezek szerint mindent látott, és sikerült feldühítenem. Helyes. Az asztalról felemeltem egy poharat, amit borral töltöttek meg, és belekortyoltam, de az ízét szinte nem is éreztem. Egyes érzékeim eltompultak, hogy csak és kizárólag egyetlen dologra tudjak fókuszálni: Luanra és a felőle érkező veszélyre.

Közben pedig a saját hangom süvített a fejemben:

Ne nézz vissza!

Ne mutass gyengeséget!

Ne feledd, ki vagy!

És miért vagy itt…

Az igaz, hogy a pillantásomat levettem róla, de a gondolataim még Luan körül kalandoztak. Ott volt benne az apja ridegsége, de valami más is. A nyers, kiszámíthatatlan düh, ami egyszerre tűnt gyerekes dacnak és veszett önigazolási vágynak. Tudta, ahogy itt körülöttünk mindenki, hogy nem vagyok szívesen látott vendég ebben a házban. Főleg nem ebben a családban. De ettől még jobban zavarta, hogy senki nem állított meg befelé jövet.

A poharat lassan tettem le az asztal szélére, miközben a halk beszélgetések újra elérték a fülemet. Mindenki túlságosan megfontoltan mozdult ebben a szobában. Ám aki ezúttal megállt előttem, hogy üdvözöljön, az nem volt más, mint Adem. Fel sem kellett volna néznem, hogy megbizonyosodjam róla. Olyan csend követte a lépteit, amit csak kevesen tudnak maguk után húzni.

Adem már a hetvenhez közeledett, valaha a Berisha család bizalmasa volt, a klán egyik régi, árnyékban létező embere, akit ritkán vetettek be, de akkor mindig célt értek vele. Nem a brutális erő, hanem a higgadt stratégia jellemezte. Amikor a családom, vagyis a Shala-klán széthullott, Adem félreállt. Nem menekült el, csak hátralépett, mintha bűnhődni szeretett volna a vétkeiért. Talán az én családom legyilkolásában is benne volt a keze, de erről sosem kérdeztem őt. Ő az az ember, aki úgy tűnik, mindenkit túlél. Aki mindent látott. Egy csendes tanú, a régi világom utolsó árnyéka.

Visszafogott volt, intelligens, mint egy jó megfigyelő. Bár keveset beszélt, amit mondott az pontos volt, a szavai előtt mindig mérlegelt, de amikor kimondta őket, azok úgy ütöttek, akár egy ökölbe szorult kéz. Nem barát és nem is ellenség. Inkább az a fajta ember, aki, ha úgy dönt, valami nem a megfelelő módon történik, abba bele mer nyúlni.

Gyerekkoromban féltem tőle, aztán ahogy nőttem, elkezdtem őt figyelni, és tanultam a cselekedeteiből. Adem volt az első, aki nem bántott, és nem hajtott el, ha kérdeztem tőle valamit. Kíváncsi lettem, hogy ezúttal miért kért helyet mellettem. Amint biccentettem, hogy leülhet mellém, úgy tett, majd kényelmesen hátradőlt a székben, mint akinek nincs kitől tartania.

Ettől a magabiztosságtól mosoly jelent meg a szám szélén. Ezek szerint vannak még páran, akik hanyag eleganciával viselik a rájuk nehezedő terhet.

– Tudtam, hogy visszajössz – pillantott rám.

– Bár meghívást kaptam, úgy tűnik sokan meglepődnek azon, hogy látnak – utaltam a többiekre, akik kíváncsi tekintettel fürkésztek minket.

Belekortyolt a kávéjába, és csak azután válaszolt:

– De nem a temetés miatt jöttél, jól sejtem? – olvasott a gondolataimban. – A halott már nem tudja, hogy mit gondolsz róla, de a fia… – Óvatosan letette a csészét az asztalra. – Ő figyel téged.

– Akkor tisztában vagy azzal, hogy miért ülök most itt – válaszoltam bátran, ami tetszett neki, hiszen elmosolyodott. Még a szeme sem rebbent a burkolt vallomástól. Adem sosem kérdezett feleslegesen, és nem is ítélkezett. Ő csak kimondta, amit más nem mert, és így tettem én is.

– Ez már nem a te világod – sóhajtotta. – Nem neked kell eltemetni.

– Én csak ülök itt, csendben… – mondtam, és tettem egy laza kézmozdulatot, mintha nem érteném, miről beszél. Persze ez csak óvatos játék volt. Megtanultam már, hogy nem bízhatok meg senkiben feltétel nélkül. Nem tudhatom, hogy az öreg miért jött ide, és valójában ki is küldte őt. Az apró morzsákat csak azért szórtam el neki, mert Luan ki fogja kérdezni, miután elmegy tőlem, és akartam, hogy tudja, van mitől tartania annak a szarházinak.

– A csendben nő a veszély – válaszolta rögtön az öreg. – És benned bizony néma, hűvös helyen lakik a bosszú. Láttam már ilyet – bólogatott, miközben egy pillanatra elgondolkodott, és csak utána folytatta: – De tudod, mit nem vesznek észre benned? Hogy nem azt képviseled, amit az apád… És nem is azt, amit a Berisháék – állapította meg, ahogy fürkészett.

Nem válaszoltam, csak enyhén biccentettem. Hagytam, hadd beszéljen. Az öregek hangját nem volt szokás félbeszakítani. Ők már tudják, mikor kell megszólalniuk.

– Te nem akarod, hogy féljenek tőled – húzta résnyire a szemét, miközben a vállamat és a mellkasomat figyelte, mintha keresné a bennem lakozó erőt. – Csak elfogadod, hogy félnek, és ez a valódi különbség köztetek. Hisz nézz rá az emberekre! – mutatott a gyászolók felé. – Figyeld meg az arcukat, hogy tudd, miről beszélek! – utalt az aggodalmas tekintetekre. – Pedig semmit sem csinálsz, csak itt ülsz, igaz? – rándította meg a vállát, ahogy a szavaimat idézte. – Mégis tartanak tőled, akár egy halkan megfeszült íjtól, amit az ember már akkor érez, amikor még nem is tudja, miféle veszély leselkedik rá.

Oldalra néztem, de nem az említett arcokra. A mellettem lévő ablakon át a fákkal szegélyezett udvarra irányítottam a tekintetem, ahol néhányan csendben cigarettáztak. Nem mondtam ki, de az öregnek igaza volt. Sosem akartam ekkora hatalmat birtokolni. Ilyen erőt. Nem gyűjtöttem, nem építettem tudatosan, egyszerűen csak bennem volt. És azok az emberek, akik megmaradtak körülöttem, bíznak bennem. Hűségesek hozzám, és szolgálnak. Vagy csak egyszerűen félnek attól, amire képes lehetek.

– Talán ezúttal tévedsz – válaszoltam az öregnek. Nem akartam, hogy tudják, mivé fejlődtem az évek alatt.

– Ritkán tévedek – sóhajtott újra, miközben magabiztosan mosolygott. – Csak azért ültem le melléd, hogy figyelmeztesselek: ha lépsz, nincs többé visszaút.

Később, amikor a ház már kezdett kiürülni, és a halott emlékére tartott összejövetel halk morajlása a hátsó szobákba szorult, kiléptem a folyosóra, mert idejét éreztem a távozásnak. A világ kinti sötétje halkan préselődött be az ablakon át, de valami más is megérkezett vele. Luan alakja tűnt fel előttem. Karba tett kézzel az ajtófélfának dőlt. Már fél órája elvesztettem a szemem elől, mert nem akartam követni, amerre ment, de ezek szerint ő pontosan tudta, hol talál, és mikor mozdulok.

Pont az utamba állt, hiszen ki akartam jutni innen a bejárati ajtón.

Nem kellett hozzá sok ész, hogy kitaláljam: rám várt.

– Tudod, mi a legnagyobb baj veled, Rion? – kérdezte halkan, és ellökte magát a faltól. – Hogy mindig elfelejted, hol a helyed – fejezte be a mondandóját, miközben úgy állt, hogy elzárja a kifelé vezető utat.

Nyomorult.

Azt hitte, ettől majd összeszarom magam?

– Ez itt az én házam – folytatta, mert nem reagáltam rá. – Az én vérvonalam és az én húgom – nyomta meg a mondat végét, majd egy pillanatra elhallgatott, mintha maga is meglepődne azon, hogy ezt szóba hozta. – Ő nem tartozik azok közé, akikkel játszhatsz.

Nocsak!

A féltő báty is megmutatkozott, pedig sosem beszélünk olyanokról, akik célpontokká válhatnak a másik szemében.

Közelebb hajolt, a hangja mélyebb lett.

– Nem kerülte el a figyelmemet a kis közjátékod, és figyelmeztetlek, ha még egyszer úgy nézel rá, ahogy ma… – lassan mért végig – …nos, azt a hibát csak egyszer követheted el. Tudd, hogy hol a helyed!

Ó, csodálatos pillanat volt ez! – mosolyogtam magamban. Luan szinte önként jön a megaláztatásért. Bár a szavai nemcsak fenyegettek, de előrevetítettek valamit, amit már régóta dédelgetett magában. Talán azt, hogy egyszer sajátkezűleg törli ki a Shala nevet a múltból. Meg a jövőből is.

Egy pillanatra csak néztem Luan arcát. A mondanivalója nem ütött meg, túl nyers, túl kiszámítható volt. Inkább csak fárasztott. Áh, ne finomkodjunk! Ki van a faszom vele. Nem volt hangulatom ahhoz, hogy ezt a csatát most vívjuk meg. Aztán mégis, lassan, mosoly nélkül és leheletnyi éllel a hangomban szólaltam meg:

– A helyem? – kérdeztem vissza szinte suttogva, mintha valóban érdekelne, amiről beszélünk. – Luan, te ma már másodjára tévedsz velem kapcsolatban. Abban a hitben élsz, hogy helyem van a te világodban? – vontam fel a szemöldököm. – Hát akkor elárulok valamit: én már régen elhagytam a nekem szánt helyeket. Inkább létrehozom őket magamnak. És kurvára azt veszek el, amit akarok.

Közelebb léptem, az arcunk között nem volt már csak pár centi. A szavaim ezúttal nem suttogva szóltak, inkább csendesen, mégis élesen.

– És ami Diarát illeti… Nem néztem rá másként, mint bármelyik gyászolóra. Hogy te mit láttál bele, az rólad árulkodik, nem rólam. De ha már ennyire féltesz valakit, talán ideje lenne megkérdezned magadtól: tőlem félsz, vagy attól, amit nem tudsz irányítani?

A mondat végén meglökte a mellkasomat.

– Én nem félek senkitől. Főleg nem egy ilyen árva kutyától – köpte a képembe a sértéseit, és igyekezett minél jobban belém vágni borotvaéles szavaival. – A lökése után megfeszültek az izmok a vállamban, de nem mozdultam. Nem engedtem a provokációnak, hiszen akkor sosem lépnék ki ebből a házból a saját lábamon. Régen talán célt ért volna, de már nem az az ember vagyok, akit megismert. Egy pillanatra elfordítottam a fejem, mintha fontolgatnám, hogy nevessek vagy rávicsorogjak.

– Valamit véss jól az eszedbe! – kezdtem. – Az az ember, aki elveszített mindent, már nem tart semmitől. Hát nem tanította meg neked az apád, hogy nincs annál veszélyesebb, mint az, akinek nincs mit veszítenie?

Egy lépést hátráltam, de csak azért, hogy én dönthessem el, mikor zárul le ez a pillanat.

– Ne provokálj! – figyelmeztettem. – Ma gyászolni jöttem. De ha még egyszer megpróbálsz a múltam miatt kicsinálni, akkor esküszöm, hogy megnyílik a föld alattad, és nem lesz, aki kihúzzon onnan.

Luan egy szót sem szólt, de a mellkasa gyorsabban emelkedett és süllyedt. Láttam, ahogy az állkapcsa megfeszül, és a keze ökölbe szorul. Ő is tudta, hogy nem ez a megfelelő idő a háborúra. Enyhén megráztam a vállam, mintha le akarnám ejteni a múlt rajtam lógó köpenyét, amit cipeltem, és ami sebezhetővé tett. Elléptem Luan mellett, aki nem állta utamat.

– Ez nem Detroit – hallottam a hangját magam mögül, mire megálltam. – Itt nem te hozod a szabályokat – szögezte le. – Ami pedig a húgomat illeti… Nem lehet minden a tiéd, amire ránézel.

Úgy válaszoltam, hogy közben nem fordultam meg.

– Nem is akarom, hogy az enyém legyen. Bár nem tudom, miért aggódsz olyasmi miatt, amihez semmi közöd.

Aztán kisétáltam.

Luan pedig nem állított meg, de mindketten tudtuk: legközelebb nem lesz ilyen csendes a búcsú.

Távolodtam az épülettől, és éreztem, hogy a szívem milyen erősen ver. Higgadtan és pontosan, ahogy egy vadászé, aki tudja, hogy az igazi vad még csak most került a látóterébe.