OROSZ KRISZTIÁN

SODRÓDÁS

SODRÓDÓ LELKEK TRILÓGIA

A múlt lélekölő tragédiái az űr sötét mélységeiben sem eresztenek.

© Marsbook Kiadó, 2024

© Orosz Krisztián, 2024

A szerző elérhetőségei:

www.facebook.com/orosz.krisztian.iro

www.instagram.com/orosz.krisztian_iro/

moly.hu/alkotok/orosz-krisztian

orosz.krisz93@gmail.com

Minden jog fenntartva!

Fedélterv, borító:

Csuja Viktor & Ormós Evelin

Ismertető (fülszöveg):

Orosz Krisztián

Szerkesztés és korrektúra:

Perényi Mónika

Bartha Barna

Koncz János

Kiadja: Marsbook Kiadó

www.marsbook.hu

kiado@marsbook.hu

www.facebook.com/Marsbookkiado

www.instagram.com/marsbook01

moly.hu/tagok/marsbook

ISBN 978-615-6543-19-6

SODRÓDÁS

Marsbook Kiadó ajánlása

Meddig ember az ember és mitől válik azzá? A test vagy a tudat hány százaléka szükséges ahhoz, hogy emberi lélekről beszélhessünk? Vajon egy végletekig gépi rendszerbe átültetett emberi tudat megtartja az identitását vagy már emberi valónkban is lehetünk érzéketlen gépek?

Ezen nyugtalanító kérdések megfejtésén dolgozik a „Sodródás” története, miközben bolygóközi összeesküvések nyomán kialakult katasztrófák során vezet végig minket. A gátlástalanság és hatalomvágy embert és mesterséges tudatot egyaránt irányíthat, s főhőseinknek ezzel kell szembenézniük.

A nem túl távoli jövőben az emberiség feltalálja a bolygóközi utazáshoz szükséges technológiát, ám mint minden csodálatos jótétemény, ez is hamarosan a gonoszok monopóliumává válik.

Tartalomjegyzék:

I. SODRÓDÁS A SÖTÉTSÉGBEN

1.

2.

3.

4.

II. MEGELEVENEDIK A TÉBOLY

1.

2.

3.

4.

III. A JÉGHOLD GYOMRÁBAN

1.

2.

3.

4.

IV. MESTERSÉGES ÉLET

1.

2.

3.

4.

V. A SCHWARZSCHILD-SUGÁR

1.

2.

3.

4.

UTOLSÓ VISSZHANG

KÖVETKEZMÉNYEK

„Felejtenék Én, de az emlék mindig velem tart,

Szívembe a múlt gennyedző sebeket mart.

Erősen szorítja lelkem, nem ereszti el soha,

Az ember a saját létének a vesztét okozza.”

I. SODRÓDÁS A SÖTÉTSÉGBEN

1.

„A sötétség nem szűnik meg, csak mert kinyitottátok a szemeiteket.

A sötétség a lelketek zsigeri mélységeiben lakozik.

A részetekké vált, az hajt előre,

Míg világ a világ.”

Milyen csodálatos látvány is az éjsötét űr végtelenbe nyúló messzesége. Bármeddig elláthatunk benne, amíg csak a szemünk képes rá.

A bolygók, a csillagok és a különféle égitestek gyér fénye éppen csak annyira világították meg a sötét masszát, hogy csodálatos látványt biztosítsanak kíváncsian fürkésző szemeimnek. Eddig még sohasem volt alkalmam ilyen tisztán, élesen, ennyire realisztikusan látni a világűrt. Nagy valószínűséggel ez azért történhetett meg, mert szkafander nélkül, közvetlenül lebegtem egyszerre a világmindenségben és a feneketlen semmiben.

Hirtelen lendülettel ébredtem, szörnyen sajgó fejjel, száraz torokkal. Íziben levegőért kapkodtam, markolásztam a torkomat, nagyokat nyeltem, görcsbe rándult testtel, megfeszült izmokkal vonaglottam párat, majd fokozatosan realizálódott bennem, hogy egyáltalán nincs körülöttem atmoszféra. Ennek felismerése után megmagyarázhatatlan nyugalom fogott el. Kezdeti halálfélelmem szépen lassan alábbhagyott, idővel sikerült átengednem magam a lebegés mennyei érzetének. Sodródtam, egyre csak sodródtam a végtelen űr sötét mélysége, magába szippantó ereje felé. Mintha vonzott volna, mintha mindig is arra várt volna, hogy ilyen kiszolgáltatott helyzetbe kerüljek, majd nyomban rám vethesse magát éles húsnyeső karmaival és csontroppantó fogaival. Alig érzékeltem a külvilágot és a helyzet aggasztó súlyosságát. Láttam az Európa jegesen kirajzolódó, kékes körvonalait, ahogy ütemesen, egyenletes sebességgel távolodtam tőle. Annyi volt az új, ismeretlen impulzus, hogy csak kapkodtam ide-oda a tekintetemet, akár egy sanyarú sorsú vadállat, amely egész életében ketrecbe volt zárva egy sötét, ablaktalan raktár legmélyén, egy kietlen sarokban, majd hosszú évek után először szabadulhatott ki, először szívhatott friss levegőt, először láthatta a nap sugarait megcsillanni önmagán és először járhatott szabadon, szabad akaratától vezérelve.

Most halott vagyok, vagy még létezem? ...Nehéz megmondani – vívódtam magamban.

Fürkésztem a végtelen némaságot, a kétségbeejtő egyedüllétet. Testem folyamatosan didergett a hidegtől, pedig nem fázhattam volna. Leszakadt végtagjaim helyei szörnyen sajogtak, pedig nem lett volna szabad nekik. Testemen ezernyi apró seb éktelenkedett, melyekből patakokban szivárgott a vér, pedig ott, abban a pillanatban nem folyhatott volna ereimben a vöröslő folyadék. Újra levegőt vettem, illetve vettem volna. Letüdőztem a nagy semmit, próbáltam magamban tartani, majd kifújni. Olyan „semmilyen” zamata volt, így egyáltalán nem változtatta meg a fémes aromát a számban. Ezen, a kissé kellemetlen ízen kívül semmit sem éreztem: minden érzékszervem fásult és tompa volt. Közben, ahogy végigtapogattam utolsó megmaradt kezemmel csonka testem meglévő darabjait, elámultam: Hogyan lehetek még életben? Hogyan fürkészhetem a messzeséget, hogyan gondolkodhatok még mindig ilyen tisztán? Hogy nem roppantott szét azonnal apró részekre, szemcsékre az űr kegyelmet nem ismerő vad érintése? Valami szörnyűséges dolognak kellett történnie, ebben biztos voltam, mert ez minden volt, csak természetes nem. Egy élő, szerves organizmus hogyan élhette túl ezt a rideg környezetet, a súlyos mínusz fokokat, az életet jelentő oxigén és a biztonságot jelentő atmoszféra teljes hiányát, valamint a folyamatosan szöveteket romboló sugárzást?

Próbáltam még inkább magamhoz térni és a kábultságomon felülkerekedni. A kommunikációs csatorna továbbra is halott volt, teljesen magamra maradtam. Még mindig nem tudtam eldönteni, hogy vajon a valóságot élem meg, vagy épp alszom, és csupán egy kósza rémálom tréfál meg ilyen alattomos módon.

– Ébredj! – kiáltottam fel, ám egyetlen kósza hang sem hagyta el a számat. – Ébredj! –ismételtem meg még elkeseredettebben és ugyanolyan hangtalanul, akár az imént.

Rá kellett döbbennem, hogy bizony tényleg a húsba maró valóságot élem meg: olyan tisztán és olyan élesen, mint előtte még soha. Egyszerre „mindent” és „semmit sem” éreztem, és ez állandóan, szünet nélkül váltakozott, mikor melyik dominált éppen. Ahogy lassan sodródtam a végtelen semmi felé – még ha erőnek erejével is, de – sikerült megfordulnom a saját tengelyem körül. Tisztán láttam egy ezernyi darabra széteső, gigantikus űrhajó félelmetes látványát, ahogy szétszóródott a vég nélküli űr sötét mélyén. Vizslattam, aprólékosan fürkésztem a darabokat, valami kapaszkodóért, valami apró információmorzsáért. Másodpercek ólomlassú léptei után az egyik pillanatban végre észrevettem egy feliratot a sodródó törmelékek és roncsok között.

– Európa 2084 – suttogtam, aztán szinte azonnal meghökkentem.

Az emlékek áradata úgy zúdult rám a semmiből, akár az óceán gigantikus hulláma a tengerpartra, arcon csapva végtelen forgatagával, dobálva, rángatva, szünet nélkül bombázva a nemrégiben történt tragikus események emlékképeivel. Ebben a kritikus pillanatban furcsa érzés fogott el. Ahogy jobban szemügyre vettem magamat, tisztán láttam, hogy emberi testem lépésről-lépésre fémesen rideg, gépies alakot öltött. Puha tapintású emberi bőröm hófehér műkerámia bevonatú burokká alakult át. Súlyos sebeim sem véreztek többé, csupán tejszerű folyadék csordogált – jobban mondva sodródott kifelé – belőlük. Csüngő belsőségeim helyett kábelek, zsinórok, alkatrészdarabok fénylettek fel. A fémes íz is megszűnt a számban; arra a következtetésre jutottam, hogy egész végig nem a véremet éreztem, hanem önmagam gépies anyagát. Az egész testem, kívül és belül is ugyanabból a speciális anyagból épült fel. Sajgó fejem sem fájt már, a fogaskerekek, szimeringek és egyéb alkatrészek zavartalanul működhettek tovább a mesterséges agyam helyén. Testem leszakadt darabjai nem hiányoztak már, és lassan realizálódott bennem a csúf igazság.

– A burok szindróma – suttogtam hangtalanul.

Nem a saját hús-vér emberi testemben voltam, nem a szerves valómban, hanem még mindig a gépi burokban, az átlépés folyamata után, és a visszalépés folyamatának megkezdése előtt. Tartottam attól a lehetőségtől, hogy a felrobbant űrhajóval együtt az emberi testem is a múlté lehet, magáé az enyészeté, így kizárva, hogy visszaléptethessem a tudatomat, vagyis test híján ebben a darabokban lévő mechanikus gépben ragadok hátralévő életem végéig. Próbáltam magam nyugtatgatni és racionális döntéseket hozni. Közben töprengtem: Vajon mi okozhatta a robbanást? Mi vethetett véget a Jupiter holdjára szánt expedíciónak? Mi akadályozta meg, hogy az emberi faj fennmaradását, tovább élését, az Európa hold kolonizálásával bebiztosítsuk? …Túl sok a megválaszolatlan kérdés, ebben a kellemetlen slamasztikában.

Beszélnem felesleges lett volna, mert egyes-egyedül voltam, ráadásul még ennek a gépi buroknak is atmoszférára lett volna szüksége ahhoz, hogy a hangját hallathassa.

Úgy véltem, hogy egy bekövetkezett robbanás ereje lökött ki az űrhajóból, miközben a burkom megsérült – jobban mondva darabokra szakadt –, és az elme-rendszerem a sérülések és adatvesztések elkerülése érdekében inkább újraindult. A testem többi része meg az űrhajó darabjai között sodródott egyre csak messzebb és messzebb, ismeretlen területek felé. A kijelzőm 71 százalékos töltöttséget mutatott, ami biztató volt, mert 71 százaléknyi esélyem maradt a túlélésre, a megmenekülésre, bár a hús-vér testem nélkül nem tudom miféle életnek minősíthettem, ami rám várt.

Jó előjelnek számított, hogy még mindig a tudatomnál voltam, hiszen az eddigi ismereteink szerint test nélkül a burokba átléptetett tudatunknak szinte azonnal oda kellett volna vesznie. A burokkal a testünktől túlontúl még eltávolodni sem volt szabad, mert a távolság növekedésével instabillá vált a távoli elérés. Ennek az űrtechnológiának a rendkívüli előnye abban rejlett, hogy az emberi testünk ugyan hibernálva volt, ám tudatunk a gépi burkok segítségével dolgozhatott tovább, elmélkedhetett nagyszerű ötleteken, és közben nem késleltette vagy korlátozta az elme szárnyalását az emberi szükségletek kielégítésének végtelen sora: az alvás, az étkezés, a pihenés kényszere és az esetleges betegségek.

Gondolataim a valóság realizálását követően arra irányultak, hogy valahogy visszajussak a roncsokhoz. Tudtam, hogy meg kell keresnem a fizikai testemet, és vissza kell lépnem belé. A protokoll szerint legkésőbb 172 óránként amúgy is meg kellett szakítanunk a burokban ténykedést, mert az emberi elme még mindig képtelen volt százszázalékosan megbirkózni az átlépés materiális hatásaival. Az utazás során – a kolonizálás feladatain túl – ennek a kutatása, a burok szindróma enyhítése, megszüntetése volt kiemelt feladataink egyike. Már jó úton jártunk, közel volt egy újabb áttörés, amikor ez a váratlan helyzet átírt mindent, vagy legalábbis meglévő, homályos emlékeimből ez sejlett fel.

Na, de sebaj! Én még itt voltam, még tehettem valamit saját magam életben tartásáért. Hirtelen mozgolódásba kezdtem, remélve, hogy hátha meg tudom fordítani a sodródásom irányát, hogy ne a roncsoktól el, hanem feléjük haladjak. Nem volt túl sok esélyem erre, mert az épp használt burok nem űrsétára lett kifejlesztve, így hiányoztak róla azok az egységek, illetve bővítmények, amik az űrburok védjegyeinek számítottak, s amelyek megoldhatták volna a kialakult szituációt. A kutatóburok – amiben sínylődtem – követte leginkább egy emberi test paramétereit. Ebből kifolyólag hiányoztak róla a hajtóegységek, kapaszkodókarmok és az autopányva[1] is. Vézna felépítésű, és a többi robothoz képes sokkal gyengébb fizikumú volt a modell, ám például egy emberhez – egy felnőtt férfihoz – képest lényegesen nagyobb erővel rendelkezett. A modell fő előnye – amiért népszerű volt az űrutazások során – a kutatómunkához szükséges finom mozdulatok, apró, lágy fogások képességében rejlett. A már említett hófehér színe – ízületeknél fémesszürke árnyalattal – és világoskék színben pompázó, vibráló agymagja, az átlátszó koponyaburokkal eleganciát sugárzott. Zárt térben remek választás volt a kutatóburok, ám kint a „vadonban” lényegében használhatatlan volt. Ezen nem túl fényes lehetőségeim ellenére is oda kellett valahogy jutnom a roncsokhoz. Nagy szerencsémre, az Európához érkezésünk előtt nem sokkal az ott fellelhető kezdetleges rendszerek pályára állítottak három pásztázó műholdat, így azok már fixen keringtek a jeges hold körül adatokat gyűjtve, elemezve, holo modelleket alkotva. Önfenntartó és önkarbantartó moduljaik révén akár komolyabb sérüléseket is képesek voltak megjavítani, a robotizált gondolkodó agymag és a beépített 3D nyomtató egység hathatós segítségével. A még működésben lévő radarom adatai szerint mindhárom műhold épségben megúszta a robbanást, és zavartalanul közlekedtek továbbra is a kijelölt pályáikon, folyamatosan gyűjtve az értékes adatokat.

Talán, ha elég közel tudnék az egyikhez kerülni, össze tudnék vele kapcsolódni, és a segítségével a roncsokhoz tudnék jutni – okoskodtam magamban az esélyeimet latolgatva. – Az Európa 2084/3-as jelzésű műholdjának pályaíve, ahogy számoltam, 150 méteres közelségben halad majd el mellettem. Feltéve persze, hogy semmi sem akadályozza az egységet a pályáján való haladásában, és az én sodródásom is ugyanilyen mértékű marad legalább a következő tizenöt percben.

Tizenöt perc. Egy örökkévalóságig tartó időintervallum volt ebben a szorongatott helyzetben. Viszont ennyi idő alatt volt lehetőségem fejben összerakni az emlékeket szép sorjában, átrágni, hogy mi miért alakult úgy, ahogy. Elmélkedés közben hirtelen, mint fába csapó villám a borús, esős estén, úgy nyilallt a képzelt zsigereimbe egy hiányérzet, egy különösen fájó érzés.

A társaim.

A kollégáim a robbanás pillanatában hibernált állapotban, burok nélkül pihentek saját emberi testükben, ráadásul elméjük is alvó módban szunnyadt, ezért sem voltam képes arra, hogy felébresszem őket. Történt valami rossz a hajón, és ennek hatására az egész rendszer olyan sérüléseket szenvedett el, amely letiltott mindenféle kommunikációval és hibernációval kapcsolatos további lehetőséget. Sem a társaim, sem a saját hibernációs kapszulám közelébe nem tudtam eljutni, mivel teljes volt a karantén. Emlékfoszlányaim képeiből felsejlett, hogy valami elől menekülnöm kellett. Jobban belegondolva az is furcsa volt, hogy pont azok az egységek tiltódtak le, amikkel segítséget tudtam volna kérni. Mintha valami előre tudta volna, hogy mitől kell megfosztania, hogy ne tudjak úrrá lenni a kialakult helyzeten. Mindenesetre bíztam a legjobbakban és abban, hogy ha már nekem nem sikerült a társaim közelébe jutnom, akkor annak a valaminek sem, ami elől menekültem.

Talán, ha már a roncsok közelében leszek, el tudok hozzájuk jutni és megmenthetem őket. Úgy véltem, hogy a kapszulák és az űrburkok lehetnek olyannyira strapabírók, hogy a robbanás nem morzsolta szét őket. Nem voltam persze teljesen biztos a dolgomban, hiszen ilyen extrém helyzetben, mint ami nemrég történhetett, nem teszteltük őket. Meglátjuk – bizakodtam.

Még tíz perc. Furdalt a kíváncsiság, hogy mi lehet az Európával, hogy még mindig nem érkezett segítség, vagy bármilyen visszajelzés tőlük. A műholdak aktívak voltak, mégis, mintha továbbra is csak a jeges kékségben pompázó, itt-ott barázdákkal tarkított vízholdat elemezgették volna, teljesen figyelmen kívül hagyva egy kolonizáló űrhajó darabokra szakadását. A kezdetlegesebb kiépítettségű infrastruktúrának működnie kellett a hold felszínén, hiszen ugyan csupán a vízminták gyűjtésére és azok folyamatos űrhajóra érkeztetésére szakosodott a telep, ám a segédkező szondákhoz és robotokhoz elengedhetetlen volt a töltési lehetőség, amit meg csak egy működő rendszertől lehetett elvárni. Így biztosan érzékelniük kellett, hogy a mintákat már nem volt hová küldeniük. Egyébként sem értettem a szondák további létjogosultságát, hiszen az eddigi minták és feltérképezések adataiból azt szűrtük le, hogy a bolygó teljes felszínén olyannyira hideg van – legalább mínusz 160 Celsius fok –, hogy nem lehetett a felszínhez ennyire közel intelligens, élő organizmus, maximum a vastag jégpáncéllal borított vízóceán mélyebb részein. Legalábbis az ismert földi körülmények között is az volt a tapasztalat, hogy minél mélyebbre merültünk a vízbe, annál több élőlény jelent meg, és a Föld esetében az élethez optimális hőmérsékletről beszéltünk, nem pedig az Európa fagyos környezetéről. Mivel itt, az Európán legalább kilencszer mélyebb óceán húzódott, mint a földi Marianna-árok legmélyebb pontja, így lehetetlennek gondoltam, hogy egy kilencven kilométer mélységű víztömeg teljesen kihalt lenne. Az viszont érdekes volt, hogy a szondák és az elemzőrobotok baktériumokon kívül nem találtak intelligensebb fajt, így nehezen tudtam elképzelni, hogy esetleg valami feljutott volna odalentről a hajóra egy szonda által.

A kolonizáló űrhajónk tökéletes védelmi rendszerrel bírt, ezért nem értettem, hogy a fenébe történhetett mindez. Csak valami külső inger hatása állhatott az események mögött, ám ez különösen frusztráló felismerés volt annak fényében, hogy a holdon az „előőrsként” kialakított elemző modulok kutatási ciklusa már több mint tízévnyi anyagot tárolt. Ennyi idő alatt csak akadt volna erre utaló adat.

Amíg töprengtem, lassan a látóterembe került a várva várt műhold. Közben átnéztem még egyszer az agykonzolommal lefuttatott diagnosztikát, ami ismételten mindent rendben talált. Az adatok arra utaltak, hogy semmi gond nem volt a pásztázóval, hiszen az elvárt pályán és ütemben közeledett felém. Töltöttségem közben hatvan százalékra csökkent. Még nem volt veszélyesen alacsony a szint, de nem ártott volna hamarosan egy töltőegység közelébe kerülnöm, még a teljes lemerülés előtt.

Öt perc. Érdemes volt felkészülnöm bármire a roncsok közötti hibernációs kapszulák állapotát illetően. Megvolt rá az esély, hogy már minden egyes társam halott, és az űr rég felemésztette őket az utolsó porcikájukig. Lelkileg arra is felkészültem, hogy akár én magam is halott lehetek már, így felesleges volt minden tettem. Az is átfutott az agyamon, hogy elég csupán várnom egy keveset addig, amíg lemerülök, és nyomban véget is érnek keserű viszontagságaim. Nehéz volt kimondanom, de be kellett látnom, hogy mindenben apámnak volt igaza. Bár hallgattam volna rá! Ő már az elején óva intett attól, hogy a hibernációs lehetőségekkel kapcsolatos kutatásait ebbe az irányba vigyem tovább, de hajthatatlan voltam. Hagytam, hogy a kíváncsiság eluralkodjon rajtam, és engedjek hívó szavának. Már átlátom, hogy hová vezetett ez az út.

Két perc. Pislákolva éreztem a műhold jelenlétét, ám még mindig képtelen voltam rácsatlakozni a rendszerére. Várnom kellett még egy kicsit. Energiaszintem rohamosan csökkent. Sejtettem, hogy az elszenvedett sérüléseim sem jó irányba befolyásolták a működésemet.

Harminc másodperc. Elkezdtem a csatlakozási folyamatot. Átlagos felhasználóként nem lettem volna könnyű helyzetben, ugyanis az Arcane Corp. erős tűzfalakkal védte a műholdjai rendszerét, ám mi, az expedíció tagjai saját belépési jogosultsággal rendelkeztünk, így elméletben nem kellett volna problémának adódnia. Mielőtt még a pásztázó elérte volna a kiszámított helyzetét, sikerült is átvennem felette az irányítást.

– Megvagy – kiáltottam fel némán.

A műhold a kiadott parancsomnak megfelelően lelassított, majd hirtelen megállt. Ütemesen felém fordult, majd egyre növekvő sebességgel elindult az irányomba. Másodpercek választottak el a szerkezettel való közvetlen érintkezésig, amikor is a műhold mesterséges húzóereje befogott, lelassította az eddigi sodródásomat, és lényegében magához vonzott. Már épp meg is kapaszkodtam volna reflexszerűen a gép oldalában, ám az előbbi húzóerő magabiztosan tartott a helyemen. A műhold ezután a parancsomnak megfelelően megindult, egyenesen a roncsok felé. Közben az önjáró pajzs burkolatai fel-alá cikáztak a tengelyük mentén, és folyamatosan törték és aprították az űrszemét, illetve a roncs idáig eljutott elemeit. Ez megvédett attól, hogy esetleges sérülést okozzanak az egység érzékenyebb részein. Az Arcane Corp. neve és logója – ami az emberi tenyerekben tartott naprendszert formázta meg – ott díszelgett a gép oldalán, fehér alapon fekete színnel, aminek látványától nyugalmat és biztonságot éreztem. Hittem, hogy a cégem, ami erre az expedícióra küldött, majd kihúz valahogy a csávából akkor is, ha esetleg a legsötétebb félelmeim elevenednének meg a következő percekben. A sebességem egyenletes és meglehetősen nagy volt, így percek alatt meg is érkeztem a roncsok közvetlen közelébe. Az odaérkezés előtti másodpercekben muszáj volt kikapcsolnom a pásztázó tömegvonzását – nehogy magára húzza a roncsokat is –, emiatt a pányvás megoldásra váltottam át, majd elrugaszkodtam csonka testemmel a gép oldalától, és az egykori űrhajó megmaradt darabjai közé vetettem magamat.

2.

„Egy űrmisszió mindig nagyon rizikós vállalkozás,

Megeshet, hogy hiába a nagy előkészület,

A gondos tervezés és aprólékosság,

Valami végül csak félresiklik.”

Arcane Űrhírek

A Jupiter bolygó Európa holdjának kolonizálási riportja

Marsi Arcane kolónia, Rádióterem, 2071. november 30. 18:00

Riporter: Köszöntöm a kedves hallgatóinkat, ez itt az Arcane Űrhírek legújabb adása! Újabb mérföldkőhöz ért el az emberiség, hiszen kevesebb, mint négy hét múlva hivatalosan is útnak indul az első, embereket szállító Arcane űrhajó a Jupiter felé, hogy kolonizálják az Európa névre keresztelt jégholdat. Az expedíció messze az eddigi legdrágább Arcane projekt, ami valaha létezett, és a legnagyobb áttörést jelentheti az emberiség jövőjére nézve. Többet azonban nem árulok el, hiszen pont emiatt érkezett hozzánk az expedíció vezetője, dr. Christian Smith űrmérnök és hibernációs szakértő, valamint az expedíció űrbiológusa, dr. Laura White. Ma ők fognak széleskörűbb információkkal szolgálni számunkra. Köszöntöm Önöket! …Laura, önnel kezdjük. Mit gondol erről a hihetetlen mérföldkőről?

Dr. Laura White: Először is köszöntöm a hallgatókat! Hálás vagyok a lehetőségért, hogy itt lehetek, valamint hogy a projekt negyedik tagjának engem választottak. Nagyon izgatott vagyok, hiszen most már minden technológiai feltétel a rendelkezésünkre áll, hogy élő embereket is elküldhessünk ilyen messzeségekbe, és azok produktívan tudjanak alkotni a végtelenül hosszúnak tűnő úton, míg elérik a Jupiter holdját.

Riporter: Mégis milyen hosszúságú útra kell számítaniuk?

Dr. Laura White: Nagyjából 12 és fél évig fog tartani, ha nem akadályoz minket semmiféle váratlan helyzet az utazás során.

Riporter: Majdnem 13 év? Hogyan fogják kibírni ezt a hihetetlen hosszú időt egyetlen űrhajón? Christian?

Dr. Christian Smith: Nos, megvannak a módszereink… (kacagás) …Én is szintén üdvözlöm a hallgatókat! Igen, teljesen érthető, hogy elsőre soknak tűnik ez az időintervallum. Ám már az apám, dr. George Smith által kidolgozott, forradalmasított hibernálási eljárásunk végre tökéletesítve lett, és most már könnyedén fogunk tudni az emberi időérzet tekintetében extrém mértékű rövidülést előidézni.

Riporter: Ki tudná ezt bővebben fejteni?

Dr. Christian Smith: Hát hogyne. Először is el kell felejtenünk mindent, amit a filmekben látott hibernálásról tudunk. A mai modern technológia képtelen megállítani az időt a hibernált személy számára. Ha így tenne, akkor az alany sosem ébredne fel többé, mert a sejtjeit szétroncsolná az eljárás. Mi egy másik irányból közelítettük meg a történetet: Lényegében nem megállítottuk, csupán extrém mértékben lelassítottuk a metabolizmus folyamatát. Így a hibernált személy életben marad, nem roncsolódik a szervezete, és meghatározott ideig és mennyiségben használhatja a technológia lehetőségeit. Példának okáért a hibernált alany ugyanúgy öregedni fog, ugyanúgy zajlanak majd az anyagcsere-folyamatai, csupán mindez jóval lassabban az eddig megszokottnál.

Riporter: Milyen mértékben sikerült lassítaniuk az idő múlását?

Dr. Christian Smith: A pontos adatok szerint, amit a hibernált alany szervezete egyetlen percnek érzékel, az a valós időszámítás szerint 263 napnak, vagyis 6312 órának felel meg. Szemléletesebben kifejezve tehát például egy 10 évig tartó út a hibernált személy szervezetének csupán 13,89 percnek tűnik majd, ami óriási előrelépésnek számít. Kis túlzással kijelenthetjük, hogy feltaláltuk az örök élet eléréséhez vezető legfontosabb technológiát, amit persze most még hatalmas idézőjelbe kell tennem, ám az már most biztos, hogy az űrutazás és a kolonizálás, vagyis lényegében az emberiség megmentésének a kulcstechnológiáját tartjuk a kezünkben.

Riporter: Ez így tényleg óriási előrelépésnek hangzik. Gondolják, hogy tényleg képesek lesznek ezáltal megmenteni a civilizációnkat?

Dr. Laura White: Mindenképpen azt kell mérlegelnünk, hogy ugyan a marsi Arcane kolónia már egy jó alap, viszont sohasem életbiztosítás egyetlen jól működő telep. A Föld jelenleg óriási bajban van a túlnépesedés, és az ebből adódó éhezések, lázongások miatt. Az egész bolygón szinte tapintható a feszültség a mind vészjóslóbb társadalmi és gazdasági folyamatok miatt, amik kitudja miféle következményeknek lehetnek az előfutárai. Ráadásul a globális felmelegedés okozta katasztrófák, a tengerszint emelkedése, az intenzívebb földrengések, a kiismerhetetlen időjárás és a legkülönfélébb járványok is rányomják a bélyeget a Földön sínylődő embertársaink mindennapjaira.

Dr. Christian Smith: Így van. Azt kell megérteni, hogy a Földről sem mondtunk le, még mérsékelhetők az évtizedek során elszenvedett sérülések, ahhoz viszont azonnali beavatkozás szükséges, ami az Arcane Európa projektjével elérhetővé válik számunkra. Ha kiépítettük az infrastruktúrát, és már emberi élet számára is alkalmassá tesszük a hold környezetét, akkor tömegek költöztethetők az Európára. Most elsődleges az emberi faj megmentése, a Föld maga csak ezután következhet.

Riporter: Tömegek alatt mit értünk? Mennyi lesz a befogadókapacitása az Európának? Hasonlóan szűkös lesz, mint a marsi kolónia esetében?

Dr. Christian Smith: Ez annál bonyolultabb. Tudjuk, hogy a Mars maximális befogadóképessége 200 ezer fő. Jelenleg 180 ezren élnek a vörös bolygón, így oda is mehet még húszezer tehetséges ember. Az építkezések tovább folynak, így ha az értesüléseim pontosak, a kolónia kapacitása a következő öt-tíz évben félmillióra duzzadhat, ám innen egy darabig biztosan nem lesz bővítés. A Mars egy kietlen pusztaság, így korlátozottak a fejlesztési lehetőségek. Az Európa viszont egy teljesen jég és vízalapú hold, ahol a határ a csillagos ég, mivel az egyik legfontosabb problémát, a folyamatos folyadék-utánpótlást könnyen orvosolhatjuk általa. Az eddigi minták biztatóak, mivel az ottani víz szerkezete nagyban hasonlít a Földön ismertéhez. Viszont további alapos elemzések szükségesek majd, hogy fogyaszthatónak lehessen minősíteni. A másik jótékony hatása a víz jelenlétének, hogy általa nagyobb létszámot befogadó építmények is kialakíthatók a vízben lefelé haladva, amik kimagaslóan jobb helykihasználást eredményeznek. A tartópillérek mélyen a felszínt jelentő vastag jégpáncélba lesznek alulról bevezetve, és onnan mintegy lelógatva, a vízben fogják ellátni funkciójukat az épületegységek, ahol a víz által még súlycsökkenést is elérhetünk, ami biztosabbá teheti majd a kolónia szerkezeti stabilitását. Továbbá, mint már említettem, az égitest fagyos, és felszínén vastag jégpáncél található, ami védőpajzsként is funkcionálhat. Ezeket figyelembe véve a vízbe történő építkezés sokkal biztonságosabb, mint mondjuk a Mars esetében, ahol számottevő a meteoreső, és az átlagtól sűrűbbek az így keletkezett hibák a kolónia épületein. Mindent összegezve, előzetes számítások segítségével, megközelítőleg hárommillió fő körüli maximális befogadóképességre számítunk.

Dr. Laura White: Így igaz. Az Európa népszerűségének fő forrása a vízalapú élővilága. Most még idézőjelesen hívom élővilágnak, hiszen baktériumokon kívül más, jelenleg ismert élőlény nem lakja a holdat. Az ottani víz részecskeszintű vizsgálata, illetve szükség esetén emberi fogyasztásra alkalmas állapotba alakítása kulcsmomentum lesz az expedíció életében. Egyelőre viszont számunkra is korlátozottabbak az információk, hiszen még csak most fogunk igazán hozzálátni a munkánkhoz. Tudnunk kell majd, hogy milyen növények lesznek a befutók a hidropónikus kertekhez is. Először biztosan az oxiplant nevű, speciális növény kap majd helyet, de onnantól az élelmezés biztosítása, fejlesztése kerül majd előtérbe.

Riporter: Tehát terraformálási terveik is vannak?

Dr. Laura White: Mindenképpen, igen.

Riporter: Értem... Rendkívül érdekfeszítő információkat kaptunk Önöktől. Mit szólnának ahhoz, ha most egy kicsit személyesebb irányba terelnénk a beszélgetést? Nagyon kíváncsiak vagyunk, hogy mi volt az a mozgató erő, ami erre a pályára sodorta Önöket?

Dr. Christian Smith: Engem egész életem során az űr végtelen sötétsége vonzott. A rideg valóság az, ami kiteszi az ismert világunk szinte teljes egészét. A fagyhideget, a végtelen sötétséget, melyet meg-megvilágítanak a távoli csillagok és bolygók éltető fényei. A csontig hatoló félelmet, hogy milyen kis apró, elhanyagolható részei vagyunk a világegyetemnek. Valamiért én mindig is ott éreztem magam otthon, mindig is ennek a mindmáig kevéssé értett világnak a miértjeire kerestem a választ.

Dr. Laura White: Hasonló érzéseim vannak nekem is, mint Christiannak, bár én ugye mindig is biológus szemszögből közelítettem meg a dolgokat. Egy idő után szűkösnek éreztem csupán a földi ökoszisztéma kutatását, és új kihívást láttam az űr létformáinak feltérképezésében.

Riporter: Maguk igazán elhivatott tudósok, most már láthatjuk, hogy igazán jó kezekben van az expedíció. Zárásként, kérem meséljenek a korábbi éveikről, hogy honnan indulva érték el ezt a nem mindennapi sikert, hogy az Európa kolonizálásának emblematikus arcai lettek.

Dr. Laura White: Én sokáig átlagos földi gyermek voltam, átlagos élettel, vallásos családdal, amíg egy pályamunkám meg nem nyerte a John Smith díjat, aminek a fő témája egy, a Marson egy kőzetmintában felfedezett és 3D nyomtatás révén teljesen lemodellezett, George névre keresztelt egysejtű és a földi óceánokban fellelhető egysejtűek közötti hasonlóságok és meghatározó eltérések voltak. Innentől meg már nem volt megállás, egyenes volt az út a diplomákig, majd a doktori címig.

Dr. Christian Smith: Én már gyerekkorom óta űrhajós szerettem volna lenni. Temérdek dokumentumfilmet, könyvet és tudományos cikket olvastam el ebben a témában. Erre még rátett egy lapáttal, hogy az apám és a nagyapám is mind-mind űrhajósok voltak, így egyfajta családi tradícióként tovább kellett vinnem ezt a hagyományt. A nagyapám, John Smith volt azon szerencsések egyike, aki a 2030-as sikeres „Marsi expedícióban” részt vehetett, és az emberi történelem egyik legmeghatározóbb pillanatánál jelen volt. Az apám George Smith, meg már mint űrmérnök vett részt egy hasonlóan fontos utazáson 2053-ban. Ő az űrutazás során igénybe vehető hibernálási folyamatok fejlesztésének vezetője volt. Amikor kicsit nagyobb lettem, az Arcane marsi kolóniája …hogy is mondjam …egyre szűkebb lett számomra. Amikor először elkísértem az apámat egy-egy kutatóútjára, amelyen éppen a hibernációs eljárását csiszolgatta, fejlesztgette, azonnal a végtelen, fekete massza szerelmese lettem. Ahányszor visszaértünk, már készen álltam volna az újabb útra, így kétség sem fért ahhoz, hogy az ő nyomdokaiba lépek és űrmérnök leszek én is, hogy a világűr legyen az én múzsám. (felnevetés) Idővel minden rendben alakult, és elértem az álmomat, végül apám nyugdíjazása után én vettem át a helyét, és tökélyre fejlesztettem azt, amit ő egykor megkezdett.

Riporter: Ezekkel a sokatmondó szavakkal zárjuk műsorunkat. Köszönöm, hogy el tudtak jönni és időt tudtak szakítani erre a riportra! Nagyon bízom benne, hogy sikerrel járnak! Jó utat önöknek, és várjuk majd a fejleményeket! Tisztelet a Hősöknek!

Dr. Laura White, Dr. Christian Smith: Köszönjük szépen! Tisztelet a Hősöknek!

Riporter: Most mi is búcsúzunk, de ne csüggedjenek, mert egy hét múlva ugyanitt találkozunk az Európa expedíció másik két résztvevőjével, dr. Nick Schwartz 3D nyomtatásszakértővel, illetve Vladgyimir Todorov biztonságtechnikai szakértővel. Tartsanak akkor is velünk! A viszontlátásra!

3.

„A múlt lélekölő tragédiái sosem eresztenek el teljesen,

Valahol mélyen mindig is a részeid maradnak,

Egy szívdobbanásban, egy lélegzetben,

Egy egész emberöltőn keresztül.”

Az elrugaszkodás egészen jól ment, sikeresen megragadtam az egyik roncsdarabot. Ez a többihez képest egészen egységes tömbként maradt egyben. Innen, ebből a pozícióból még pusztítóbbnak tűnt a robbanás utóhatása. Hasonlóan festett, mint a 2067-es Arcane marsi űrtúra hajójának tragédiája. Ahogy ezt a kellemetlen hasonlóságot realizáltam, egyből felsejlettek annak a szörnyű eseménynek a megfakult, de a lelkembe beleégett, hol halvány, hol egészen éles emlékképei: Minden egyes utas meghalt, aki a hajón tartózkodott. Fekete gyászba borult a világ, egyhetes virrasztás következett. Az iskolák bezártak, a munkahelyek nem üzemeltek, a sajtóból meg csak ez a hír folyt, még hetekkel a tragédia után is.

Ez a szörnyű esemény az én lelkemen mély és fájdalmas sebeket ütött: Aznap az anyám, a nagyapám és a feleségem is a fedélzeten tartózkodott. Sosem tudtam teljesen feldolgozni azt, ami akkor történt. Az apám és én is hivatalosak voltunk az eseményre, de a munkánkból fakadó kötelezettségeink miatt végül mégsem tudtunk megjelenni. A balesetet követően hidegültünk el fokozatosan egymástól; ki-ki a másikat okolta a tragédiáért. A folyamatos veszekedések és az egymás hibáztatása hamar éket vert közénk. Én voltam az, aki felvetette a családi utazás ezen lehetőségét – hogy egy kicsit újra együtt lehessünk – apám pedig megvette mindenkinek a menetjegyét …a saját jegyemet azóta is magamnál tartom. A kis Arcane logós kék kártyát – rajta a nevemmel, az indulási helyszínnel és időponttal – bizonyos időközönként elő-elővettem, és elképzeltem, mintha még mindig azon a napon lennék és volna esélyem szólni nekik, még lenne lehetőségem közbelépni, meggyőzni őket, hogy inkább mondják vissza az egészet, és várjanak minket az otthon biztonságában. Még emlékszem az utolsó hívásra, ahogy lemondtam a programot, ahogy biztattam őket, hogy nyugodtan menjenek el hármasban, és majd legközelebb pótoljuk az elmaradást.

A nem cenzúrázott felvételeken – amiket az Arcane archívumban leltem fel hónapokkal az eset után – néhol még a húscafatok és egyéb szerves elemek is kivehetők voltak. Ezeket az eredeti felvételeket nem adhatta le a média – nem engedtük – ám én számtalanszor újra és újra végignéztem. Nem is értem, hogy pontosan miért tettem így. Néha elképzeltem, hogy nem a családom, hanem helyettük én sodródom a törmelékkel, én vagyok az egyes-egyedül, aki meghalt, én vagyok az, akit siratnak, akinek a jelképes sírjára virágot visznek a Sztratosz 2060-ra, akinek a képei ott lógnak a falon, akiről évről évre megemlékeznek. Annyira erősen vágytam ezt a változatot valóra váltani, bízva a koncentrálás erejében… Elhitettem magammal, hogy ha elég kitartóan képzelem el ezt a végkifejletet, akkor végül a sors megadja nekem ezt a kívánságot és feláldozhatom magam ő értük. Bár a számtalanszor vágyott, fordított végkifejlet sem adhatott volna megnyugvást számomra, hiszen akkor sem lehettünk volna együtt. A kegyetlen valóságba való visszarázódáskor feltörő sírógörcsök és pánikrohamok áradata után azonban rá kellett ébrednem, hogy már semmi sem hozhatja vissza őket ebbe az életbe. Nincs az a technológia, vagy modern tudomány, ami ezt megadhatta volna nekem. A tragédia mértékére és a csonka családokra tekintettel azóta sem szerveztek ilyen túrát. Aznap 1277 ember lelte halálát a világűr végtelenjében.

Közben kihasználva a súlytalanság adta lehetőségeket, bekúsztam a hajóroncs általam megragadott részének a belsejébe.

Ez valószínűleg a vezérlőszoba darabja lehet. Ha túlontúl nem szóródtak szét a hajó részei, akkor a hibernációs kapszuláknak a közelben kell lenniük – elmélkedtem a látottakon.

Azonban pár perc elteltével, és a közvetlen közelemben lévő terület többszöri, hiábavaló átfésülését követően – mivel a keresett kapszulák egyáltalán nem voltak a vizsgált részen – inkább továbblendítettem magam a távolabbi zónák felé, bár így csonkán, megtört testtel nem volt olyan egyszerű a kívánt mozgás kivitelezése. Töltöttségem szintje közben már negyven százalékra csökkent, vagyis elengedhetetlennek éreztem mihamarabb megoldást találni az energiafelvétel problémájára, mielőtt ebben a testben ragadva ért volna utol a halál. Közben négy vagy öt helyváltás után végre megpillantottam a hibernációs kapszulák egyikét. Vettem egy látszólagos mély lélegzetet, és sietősen odakúsztam hozzá, gondosan kapaszkodva a haladás során kínálkozó fix pontokba. Az egység az érkezési oldalról sértetlennek tűnt, ám amint megkerülve a másik oldalra jutottam, szembesülnöm kellett a legszörnyűbb forgatókönyvvel: A kapszula acélkemény, edzett üveg burkolata be volt törve. Nem túl nagy helyen, ám szemre azt tippeltem, hogy az öklöm kényelmesen befért volna a nyíláson. Zsigeri félelemtől reszketve ugyan, de végül teljesen közel kerültem hozzá. A hibernált test ott feküdt benne nyugodtan, rendezett állapotban, ám szinte teljesen szétrobbant fejjel. Olyannyira megdöbbentő volt a látvány, hogy először azt sem tudtam, kié is lehet pontosan a test. Valamelyik társamé? Esetleg pontosan az enyém? A nagyjából megmaradt koponyacsont, a benne lebegő apró agyvelő darabokkal, meg némi vérrel, lényegében egy masszát alkotott az eltűnt homlokcsont és az arc egykori helyén tátongó lyukban. A sokkhatás utáni felocsúdás visszaadta a józan gondolkodásomat és a racionalitásomat: A kellő irányba nézve megpillantottam a testen lévő egyenruha vállrészének feliratát, melyen a „Schwartz” megnevezés díszelgett. Egyszerre fogott el a megkönnyebbülés és a szomorúság érzete. A jó barátom, dr. Nick Schwartz volt az. Esélye sem volt szerencsétlennek, hiszen álmában érte a halál. Ha jobban belegondolok, összességében ez nem is egy olyan rossz halálnem. Legalább nem fájt neki, legalább nem szenvedett.

– Istenem Nick, annyira sajnálom… – suttogtam szomorúan, miközben a mellkasára helyeztem hófehéren fénylő gépies tenyerem.