A fordítás alapját képező kiadás:

Nikolasz Dimitrov

Gyiler Realnosztyi

2019, Fabula

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Egri Zsuzsa

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978 963 551 080 1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019 by Nikolasz Dimitrov

© Hungarian translation 2022, Egri Zsuzsa

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Gabriel García Márqueznek és az én drága Marinámnak

Együttműködésükért külön köszönet illeti őket:

Anton Fridland

Vlagyimir Nagornij

Tamriko Soli

Valerij Sztyepanov-Mamontov

Jekatyerina Grigorova

és

Aljona Lazutkina

0000

– MEG AKAROM DUGNI Karolina Schillert, és lehetőleg egyenesen a színpadon.

Az ügyfél elhallgatott, mintha a kívánsága még őt magát is meglepte volna. A találkozó többi résztvevőjét azonban semmi sem hozta ki a sodrából. Egyikük, egy ötven körüli férfi, aki platinaszürke, ujjánál hímzett öltönyt, tarka nyakkendőt és briliáns kitűzőt viselt, csupán helyeslően bólintott, és végigsimította kecskeszakállát. A másik, egy fakeretes szemüveget viselő, fiatalabb és agilisebb asszisztens fürgén gépelni kezdett a táblagépén.

– Elfogadva – jelentette ki az idősebb.

Az ügyfél idegesen fészkelődni kezdett a bőrkanapén, és még egyszer alaposan megnézte a Trans-Reality felhőkarcolójának legfelső szintjén elhelyezkedő dolgozószobát. A beszélgetés színhelyéül egy pompás terem szolgált, ahol a VIP-ügyfeleket fogadták. A hatalmas aktképek, minimalista stílusú dizájnerbútorok, panorámaablakok és a saját lift bizalmat keltett. Csakhogy még ő maga sem hitte el azt, amiről az imént beszéltek.

– Tényleg képesek elintézni?

– Természetesen.

– De hogyan? Ez a ribanc szupersztárnak képzeli magát... Ha felbukna bennem, akkor sem venne észre! Már mindent kipróbáltam! Ez most már elvi kérdéssé vált számomra.

– Ha ez nem lehetséges a létező valóság keretein belül, akkor létrehozunk önnek egy újat – szólalt meg a fiatalabb. – Pontosan ez a vállalatunk fő profilja.

– És mennyibe fog kerülni?

– Nem lesz olcsó. Ugyanakkor úgy vélem, emiatt nem érdemes aggódnia. Viszont lenne még egy apróság...

– Miféle apróság?

– Kifejezte azt az óhaját, hogy „behatoljon” az elit szupermodellbe. Azonban ehhez szükség lesz arra, hogy mi is behatoljunk az ön agyába.

ELSŐ RÉSZ

0001

A HATALMAS HELYISÉGNEK mintha a keresztmetszetét látnám. Hiába vagyok itt először, pontosan tudom, mi ez. Ez az Intertoalett.

A tágas, magas termet vécék sorai töltik be, amelyek körvonalai elmosódnak a sötétben. A beléjük kapaszkodó tekervényes csövek lefelé húzódnak a föld alatti kloákába, amelynek méretei jóval felülmúlják a felső helyiségét. Már sokan vannak itt, és egyre csak érkeznek az újabb és újabb látogatók, úgy tűnik, a terem mindjárt kidurran. Az emberek némán lépnek a vécékhez, ám ahelyett, hogy ráülnének, arcukkal simulnak hozzájuk. Ezekbe a fajansz tölcsérekbe eresztik bele a legrejtettebb titkaikat, elfojtott reményeiket, beteljesületlen vágyaikat.

Ezek a gondolati melléktermékek összekeveredve, viharos folyamként tűnnek el a mélyben, és egy mérgező tóvá alakulnak, amely sisteregve marja szét a tározó falait. A felszínen gyülekező folyamok egyre hevesebbé válnak, és a falak által visszavert hullámok egészen a fejemig beborítanak. Hirtelen megértem, hogy a tározó mindjárt megtelik, és az átlátszó, sűrű lé úgy ömlik ki a vécékagylókból, mint a muzsikáló szökőkútból. Ám zene helyett az Intertoalett látogatóinak rémült sikolyai harsannak, és senki sem hallja ki közülük az én kiáltásomat. Lent maradok a mélyben, széttiporva, levegő nélkül.

Elfog a rosszullét – el akarok futni – keresem a kijáratot – némán üvöltök. És mintegy válaszképp szárnyak suhogását hallom. Közvetlenül az arcom előtt repül egy hatalmas, fekete varjú.

Felébredek. Ez csak egy az engem gyötrő, megmagyarázhatatlanul valóságos álmok közül. Az antidepresszánsok és altatók nem segítenek, nem marad más, mint kibékülni a történésekkel.

Megyek a konyhába, mohón kortyolom a csapvizet, aztán sokáig állok az ablaknál, és nézem az éjszakai Szingapúrt. Gépiesen próbálom felidézni az álom minden részletét, de magam sem tudom, minek. Amikor a köd felszáll, automatikusan belepillantok a konyhapulton fekvő monitorba. A chatben egy új üzenet jelenik meg, munkaadómtól, Kharóntól. „Új, nagy projekt. 11:00 az állomáson”. Végre, munka! Az utóbbi időben teljesen lenulláztam magam. Az is lehet, hogy emiatt látok ilyen idióta álmokat.

A szabadúszó élete olyan, mint a hullámvasút – egyik pillanatban egy luxuslakás erkélyén álldogálsz, amelyről kiváló kilátás nyílik a botanikus kertre, méregdrága konyakot kortyolgatsz, és várod a házhozszállítást. A következőben meg egy olcsó, zsúfolt étkezdében tipródsz, és az okostelefonodról próbálod törölni a ki nem fizetett adósságokról szóló üzeneteket. A gondolat, hogy az első előleg kézhezvétele után visszatérhetek az előbbi variánshoz, megnyugtatóan hat rám. Megszoktam már a lakásom mesterséges kis világát, a falakat, amelyek megóvnak a város zajától és nyüzsgésétől. Boldogan elütöttem volna itt az időt hónapokon át, olvasgatva és hatalmas vásznakra rajzolva álmaimat. Egy elit felhőkarcoló tetején elhelyezkedő kétszobás stúdióban az élet azonban meglehetősen sokba kerül.

Nézem a képernyő sarkában az órát – három perc múlva három. Biztos, hogy nem tudok már visszaaludni. A fal túloldaláról idehallatszik a kábítószerfüggő szomszédom tompa üvöltése. Könnyen lehet, hogy a kiabálás miatt ébredtem fel, nem pedig a fojtogató őrület okán, amelyből épp az imént tértem vissza. Alig húsz évvel ezelőtt a szomszédomra halálbüntetés várt volna. Néha szívesen eltenném láb alól, néha meg rettenetesen sajnálom. Ezek a kiáltások emlékeztetnek arra, hogy vehetsz te lakást egy pazar kilátással rendelkező teraszos házban, ahol még a liftnek is jó az illata, Új Szingapúr elől akkor sem menekülhetsz. Bár az ultrakonzervatív város a felismerhetetlenségig megváltozott, a falak mögött akkor is akad majd egy gyanús alak, aki éjszakánként artikulálatlan hangokat ad ki magából. Vagy a szomszéd erkélyről fülsiketítő rave fog üvölteni, összekeveredve a részeg fiatalok visongásaival. „Minden mézesbödönben akad egy kanálnyi szar. Az a fontos, hogy tudd, merre úszkál” – idézem fel Kharón kedvenc gondolatát.

Dörömbölök a falon, és a kiabálás elcsendesedik, érthetetlen dünnyögéssé alakul, amelyet szinte teljesen elnyel a hangszigetelés. Szusszanj egyet, barátom! És legközelebb keress egy jobb dílert!

A fürdőszoba felé támolygok. A lakásom rám hasonlít. Egyszínű falak, sehol egy kép, egy díszítés, kedves mütyür, sehol egy logó. Nulla individualitás. Nagyon igyekezni kell, hogy sikerüljön ennyire arctalanná tenni az otthonodat. Ez nem minimalizmus, még csak nem is aszkétizmus, hanem az egyén teljes hiánya. „Ha nincs arcod, nincs mit elveszítened” – hangsúlyozta Kharón valamikor régen, még amikor a szakmát tanította nekem. Ezt a szabályt jól megtanultam. Soha nem volt saját egyéniségem, mindig egy kitalált arc mögé rejtőztem.

Belépek a zuhany alá, aztán felöltözöm, és kilépek a házból, miközben elhatározom, hogy estig nem is térek vissza. Október közepe van, az esőnek esze ágában sincs elállni. Most is, hol nyirkos fátyol lóg a levegőben, hol párologva szemerkél az eső. Az ing azonnal a hátamhoz tapad, és amint beszállok a kocsiba, azonnal bekapcsolom a klímát. A rádió automatikusan tér magához, de kedvetlenül ki is kapcsolom. Nem kell semmiféle mesterséges zaj, csak az éjszaka hangjai: a városban a csodával határos módon életben maradt madarak csicsergése, a kabócák éneke, a szirénák távoli harsogása, a sehonnan sehova száguldó vonat kerekeinek alig hallható zakatolása.

Egyelőre fogalmam nincs, mivel töltöm el az éjszakát, illetve azt, ami megmaradt még belőle. A vasárnapról hétfőre virradó éjszaka azt jelenti, hogy a klubok zárva vannak, és a nonstop bárok is konganak az ürességtől. Ez a szabály még Szingapúrban is érvényben van, amelyről azt hiszik, hogy soha nem alszik. Hirtelen rádöbbenek, hogy az autó kétszáz kilométer per óra sebességre gyorsult. Régebben, ha ennyire átléptem volna a sebességhatárt, süketítő sziréna harsant volna. Most viszont büntetlenül száguldok a felüljárón fekete ablakok sora mellett, és csak egyiket-másikat világítja meg valakinek az álmatlansága. Az éjszakai város stroboszkóp felvillanásaihoz hasonló káprázatként villog, mint egy senkinek sem szóló, fényesen kivilágított reklám.

Lehajtok a felüljáróról, és kis híján belecsapódom egy élénk narancssárga sportkocsiba, amely váratlanul bukkan fel a kereszteződésben. Csikorognak a fékek, fülsiketítően nyikorognak a kerekek, a narancsszínű autó egy helyben pörög, nekem pedig, elszáguldva mellette, elég időm marad még arra is, hogy alaposan megnézzem az autóban ülők rémülettől eltorzult arcát. Egy fiú és egy lány, fiatalok, szinte még kamaszok. Csak néhány perc múlva, jó néhány háztömbnyire értem meg, hogy majdnem megöltem őket és magamat is. És amikor ez összeáll a fejemben, nem érzek semmit. Sosem féltem a haláltól. Ezt a tulajdonságomat még a szüleim elől is titkoltam, nem akartam csodabogár lenni. Csak Kharón tudott róla. Talán pont emiatt esett rám a választása?

Néhány perc múlva már az ötödik kerület, az egykori Geylang határán találom magam, ahol a prostik türelmesen várják, hogy találkozhassanak a hozzám hasonló csavargókkal. Pont ilyen nőket választok a szabadidőm eltöltéséhez, mert nem vájkálnak a lelkemben, és nem követelnek különösebb figyelmet. Az első, utamba kerülő lányka pont megfelel az ízlésemnek: vékony, arcán gyermeki vonások, látszólag nem több húszévesnél.

Késő délelőtt ébredek egy olcsó, ipari körzetre nyíló hotelben. A lány még alszik, szögletes térdét a melléhez felhúzva: megható látványt nyújt ennyire védtelenül. Miután gyönyörködtem egy kicsit az arcán látható gödröcskékben, és meggyőződtem arról, hogy nem kopasztott meg az éjszaka folyamán, elhagyom éjjeli szállásomat, és elindulok a találkozómra Kharónnal. Útközben elhatározom, hogy benézek egy autóstemplomba.

Nem mintha annyira vallásos lennék. Egyszerűen csak tetszik a templom hangulata – a fülledt levegő és a tömjén bódító illata fürgébb működésre serkenti az agyamat. Minden bizonnyal azért, mert ezekben a pillanatokban értem meg a létezés javíthatatlan értelmetlenségét. Ez az érzés, amely oly közel áll hozzám, és oly távol van a megapolisz nyüzsgésétől, segít abban, hogy az irónia álarca mögé rejtsem sebezhetőségemet.

A lakónegyed egy sztriptízbárja és kütyüboltja közé ékelődött univerzális autóstemplom tompán megvilágított előterében senki sincs. Belépek az egyik kapszula-kabinba, az ajtó bezárul mögöttem, és minden oldalról sötét képernyő-falak vesznek körül. A monitoron egy szöveg jelenik meg előttem:

KÉREM, VÁLASSZON VALLÁST!

Felugrik a menüsor. Némi tanulmányozás után a „mérsékelten katolikus” pontra bökök.

INGYENES VAGY FIZETŐS ÜZEMMÓD?

Jól van, ma a zsebembe nyúlok, hogy a gyónás előtt ne kelljen vég nélkül reklámokat néznem. Ráadásul Kharón hamarosan utalni fog a számlámra. Odaérintem a telefonomat a leolvasóhoz, megerősítem az összeget, és megrendelem az „Istennek tetsző” csomagot, amelyben benne van a tömjénezés, a gyertyagyújtás, egyházi énekek felvételről és természetesen az interaktív gyónás. Ezután az engem körülvevő képernyőkön egy katolikus templom jelenik meg, a szószéken több tucat gyertya ég, és a kabint elárasztja kedvenc tömjénem illata. A kabin plafonjába szerelt hangszórókból ifjú kóristák hangja csendül. Egy szöveg jelenik meg előttem, amely arra szólít fel, hogy térdeljek le, a padlóból pedig ugyanekkor kiemelkedik egy speciális kis ülőke.

– Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében, ámen! – mondom én, hogy elindítsam a gyónás folyamatát. A szemem előtt megjelenő avatár egy vaskos szemüveget viselő, kreol bőrű püspököt ábrázol. Egy mozdulattal oldalra húzom – idegesít.

–  Az Úr legyen a szívedben... – hallom a hangszórókból indiai akcentussal. – Mikor gyóntál utoljára?

– Egy héttel ezelőtt, szentatyám. És azóta sikerült is vétkeznem.

– Mi a bűnöd, fiam?

Nos, muszáj eljátszanom a bűnbánó szerepet, különben ennek az egész színjátéknak semmi értelme.

– Hazugság, lopás, trágárság, istenkáromlás. Onanizáltam, drogoztam, és prostituáltakkal dugtam – soroltam találomra. – Nagyjából ennyi, de lehet, hogy kihagytam valamit.

– Súlyosak a bűneid, fiam – mondja a közömbös hang. – De feloldozlak az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében.

– Ja, van még valami. Istenben sem hiszek. – A Kharónnal való találkozástól csintalan kedvem lett.

– Isten ezt is megbocsátja neked – feleli a pap beletörődve.

– Hát ez remek. Milyen az időjárás Bengaluruban?

– Kolkatába való vagyok, fiam. Nagyon meleg van, majdnem negyven fok.

– Szép napot magának, szentatyám!

– Menj békével!

Kilépve az autóstemplomból azt veszem észre, hogy megkönnyebbültem – ez a gyónás ereje! Kicsit bele kell húznom, nehogy elkéssek a találkáról.

0002

A „KHARÓN” NYILVÁNVALÓAN nem az igazi neve. Egyszer valamikor poénból neveztem el így a munkaadómat a pénz iránti mérhetetlen szeretete miatt. Még az örökkévalóság felé tartó holtakat is megvámolta volna, ha lehetősége nyílik rá. Az öregnek, a jelek szerint, teljesen megfelelt ez a becenév. A valódi nevét nem szerette nyilvánosságra hozni: a konspiráció iránt érzett szenvedélye gyakran paranoiára emlékeztetett engem. Az én nevemet is átalakította, lerövidítve csupán egy betűre. „Zé” – általában így szólított, és csak különleges esetekben használta a teljes nevemet, a Zoltánt.

A hely, ahol általában találkozni szoktunk, egy metróállomás. A megbeszélt időpont előtt pár perccel érek oda. Kevesen járnak erre, alig tucatnyian: a reggeli csúcsforgalom miatti tömegek már szétoszlottak, az ebédszünettel járó tumultus pedig még odébb van. Kharónra várva azzal szórakoztatom magam, hogy próbálom kiszúrni az állomáson várakozók közül a testőrét. Általában kicsit korábban érkezik, hogy felmérje a terepet. Minden alkalommal valaki más, de nyilván mindig van bennük valami közös. Most vajon ki lehet? Az a keresztrejtvényt fejtő pasas, aki az oszlopot támasztja? Vagy az a bikanyakú izomarc, aki a peron szélén állva a mobilját bámulja? Esetleg a szomszédos padon üldögélő raszta csavargó, akinek a fél arcát tetkó borítja? Egy ilyen formát nehéz elképzelni testőrként, és szinte biztos vagyok benne, hogy Kharónnak dolgozik, aki szereti lepukkant emberekkel körülvenni magát, mert mindenki láthatatlannak hiszi őket.

Hogy kellemesebben teljen az idő, a térdemre teszem a jegyzetfüzetemet, és nekiállok lerajzolni a raszta forma portréját, miközben igyekszem pontosan megjeleníteni a tetoválás mintáját. Mikor észreveszi, hogy néha ránézek, kifejező pillantást vet rám, amelyben a gyanakvás meglepetéssel párosul. Engem viszont ez nem érdekel, mert túlságosan el vagyok foglalva a rajzzal. Abban a pillanatban fejezem be, amikor Kharón megjelenik a peronon.

Bárki, aki nem ismeri őt, csupán egy hajléktalan külsejű ázsiai öreget lát. Hosszú, ősz tincsek, amelyeket olyan gumival fog össze a tarkóján, mint amilyennel a bankjegyek kötegeit szokták, ápolatlan szakáll, kinyúlt pulcsi, meghatározhatatlan színű farmer és kitaposott cipő. Senki sem feltételezné, hogy menő alvilági főnök, és olyan utcai bandák és csaló csoportosulások egész hálózatának feje, amelyek még a legszigorúbb korlátozások idején is működni tudtak Szingapúrban. Az álcázás mesterét csupán gyors és lebilincselő tekintete árulhatta el. És a mimika teljes hiánya: mintha az arca viaszból készült volna.

Gyors pillantásokkal végigpásztázza az állomást, és meglát engem, de nem mutatja jelét. Először elsétál előttem, majd visszatér, és leül mellém. Eleinte jól elszórakoztam ezeken a konspirációs fogásokon, de aztán idővel megértettem, hogy semmi sem történik hiába.

Mint mindig, amikor találkozunk, most is azonnal a tárgyra térünk. Az időjárásról való fecsegés és más formaságok csak rabolják az értékes időt. Kharón pedig nem szeret túl sokáig emberek közt lenni.

– Ez alkalommal valami különleges ajánlatom van számodra, Zé. Hallottál már a Trans-Reality nevű vállalatról?

Megrázom a fejem. A név mintha ismerősen csengene, de semmi konkrétumot nem tudok felidézni.

– A központi irodájuk itt van Szingapúrban – próbál segíteni Kharón.

De ezzel sem vagyok beljebb. Azok után, hogy a kis ország szabad gazdasági zónává és kriptovaluta-ügyletek világközpontjává vált, több száz, ha nem ezer nemzetközi iroda helyezte át ide a székhelyét. Az öreg megértette, hogy kénytelen lesz az elejéről kezdeni a kitekintést, úgyhogy kényelmesebben elhelyezkedett.

– Korábban a vállalat a Global Media Group nevet viselte, és médiaprojektekkel foglalkozott. Információs ügynökségek, híradó csatornák, szórakoztató tartalom és hasonlók. Néhány évvel ezelőtt a céget átstrukturálták, a holdingba tartozó szinte összes médiaplatformot eladták, és elbocsátottak több ezer alkalmazottat. A harminc részvényesből, akik az elejétől kezdve a cégben voltak, csupán néhány nagyobb maradt meg. A többieket bekebelezték, tönkretették, vagy más módszerekkel megfosztották a részvényeiktől. Aztán jött a névváltoztatás, és új szakértői gárda a világ minden részéről. Meg újabb beszerzések. A Trans-Reality bekebelezett néhány kutatócéget. Ezeket az ügyleteket nem verték nagydobra, de teljességgel eltitkolni sem sikerült. Gyógyszerészet, genetika, mesterséges intelligencia – íme, néhány az érdekeltségi listából. Ezenkívül, nem is olyan rég, a vállalat tulajdonába került az autóstemplom-hálózat is.

– Pont ma voltam az egyikben.

– De nem is vagy hívő.

– Nem feltétlenül kell hinni ahhoz, hogy hasznomra váljon az egyház.

– Jól van, a te dolgod. De térjünk vissza a vállalathoz! Alapítója és elnöke Saul Gaadi, a médiamágnás. Elég keveset tudok róla, ráadásul meglehetősen titokzatos személyiség. Úgy tűnik, valahonnan a Közel-Keletről származik, de az utóbbi években Szingapúrban él. Szerezz róla több infót – tisztázni kéne, kivel is állunk szemben. Most csak annyit tudok, hogy Gaadi rendkívül befolyásos, és mesésen gazdag. Nem mondhatni, hogy a nyilvánosság előtt éli az életét, és gyakran találkozik újságírókkal, ezért elég nehéz a közelébe férkőzni.

Kharón gyorsan körbenéz, és halkabban folytatja:

– És most jön a legfontosabb, Zé. A Trans-Reality valami forradalmian új projektet indít, ha hinni lehet a szóbeszédnek. A vállalat berkein kívül senki sem tudja, pontosan miről is van szó. Nyilván érted, hogy a piac többi jelentős résztvevője több információt szeretne.

– Hogyan lehetséges ez? – lepődöm meg. – Hatalmas vállalat, globális projekt, és nincs semmilyen kiszivárogtatás?

– Természetesen voltak kiszivárogtatások. De túl félrevezetőnek tűnnek ahhoz, hogy hihessünk nekik. És most jutunk el találkozónk lényegéhez. A fülembe jutott, hogy a vállalat PR-szakembert keres. Ez a mi esélyünk, Zé, és nem szabad elszalasztani.

– Nem kell aggódnod, főnök – nyugtatom meg. – Hiszen tudod: született PR-os vagyok.

Ezek után megbeszéljük a pénzügyi feltételeket, amelyek több mint vonzónak bizonyultak. Mondjuk úgy, hogy az összeg, amelyet Kharón felajánlott, többszörösen meghaladta az eddigi honoráriumokat. De ahelyett, hogy kimutattam volna az örömömet, elégedetlen arcot vágok.

– Ennyire kockázatos lenne a dolog?

– Ez alkalommal különösen körültekintőnek kell lenned – feleli elgondolkodva. – A szokásod, hogy mindig pengeélen táncolsz, egyszer nagy bajba keverhet.

Pengeélen táncolni nem gond, ha nem félsz attól, hogy lezuhansz a magasból, gondolom magamban, miközben felidézem az éjszakai autós epizódot. Most viszont érdemes fontolóra venni a tanácsot. Ha már maga Kharón figyelmeztet, akkor nem fér hozzá kétség – a pokol mélyére küld engem.

– Mennyi ideig kell ott dolgoznom? – próbálok pontosítani.

– Legalább két-három hónapig. Gondolom, ennyi idő elég lesz arra, hogy mindent kideríts.

– És ha hamarabb piacra dobják a terméket?

– Legalább fél év kell még hozzá.

– Mikor lesz az interjú?

– Pénteken. Már átküldtük az önéletrajzodat.

– Nem kellett volna megvárni a beleegyezésemet?

Válaszképp csak hümmög egyet, és átnyújtja az „én” önéletrajzomat, amelyet gyorsan átfutok. A korábbi munkahelyek listája legalább annyira lenyűgöző, mint a pozíció betöltéséhez szükséges elvárások.

– Már elküldtem a Személyzeti Osztályra, várnak téged.

– A „korábbi munkáltatók” is alátámasztják? – kérdezem, miközben visszaadom neki a listát, amelyet automatikusan apró darabokra tép.

– Természetesen. Már minden körülményt figyelembe vettünk, ne aggódj!

Amikor Kharón többes számban beszél, nem magát és engem érti ezalatt, hanem még valakit. Régóta ismerem, de sokért nem adnám, ha megtudhatnám, pontosan kit takar ez a „mi”.

– Idehallgass Zé, vedd nagyon komolyan ezt a feladatot! Nincs B-tervünk. Ha kudarcot vallasz, nagyon komoly ügyfelet fogunk elveszíteni. Nem akarlak riogatni, de ez esetben a mi együttműködésünknek is vége lehet.

– Megoldom – vetem oda hanyagul, megjegyezve magamban, hogy ilyen feltételeket az öreg még soha nem szabott.

– Észrevétlenül cselekedj! Ennél a vállalatnál mindent lehallgatnak, mindent átnéznek, és semmi sem történik csak úgy. Nem lenne rossz, ha a következő találkozásunkig minél több információt begyűjtenél.

Munkaadóm búcsúzásképp odabiccent, feláll a padról, és eltűnik a közben odaérkező szerelvény egyik kocsijában. A raszta srác, akit a találkozó előtt kiszúrtam, közvetlenül utána lép be a metrókocsiba. Az ajtók bezáródnak, és a metrószerelvény elszáguld az alagút mélyébe, én pedig egyedül maradok a kihalt, steril, hideg fénnyel megvilágított állomáson.

A cselekvési tervet fontolgatva a szemközti vágányhoz lépek, ahova épp beérkezik a vonatom. Az üvegfalakat, amelyek elválasztották a síneket a perontól, még a tömeges liberalizáció idején eltávolították. Velük együtt eltűntek a metróvezetők is, helyükre automatika került. Teljes kriptoanarchia! Teljes szabadság! Mint mindig, most is túlságosan közel állok a peron széléhez, és a vonat csupán néhány milliméterre száguld el az orrom előtt. Nemcsak a széllökést érzem, hanem a piszkos fáradt fém szagát is. Mennyire ijesztő nem ismerni a halálfélelmet...

0003

TALÁN IDEJE MEGEMLÍTENEM, hogyan is bukkant fel Kharón az életemben, és miért olyan fontos számomra az együttműködésünk. Huszonnégy évvel ezelőtt ismerkedtünk meg, amikor még csak nyolcéves voltam. Amire azelőtt emlékszem, az a Szent József katolikus templom árvaházának nyomasztó légköre. Nem tudom, hogy kerültem oda – valószínűleg a biológiai anyám katolikus volt. Vagy csak úgy gondolta, hogy egy félig európai külsejű újszülött számára ez a legmegfelelőbb hely. És amire még emlékszem, az az állandó vágyam, hogy megszökjek onnan.

Egy nap ez össze is jött, és az árvaház munkatársainak csak a rendőrség segítségével sikerült megtalálniuk egy botanikus kertben. Kharón későbbi szavaival élve, aki akkor az egyik rendőr volt, úgy néztem ki, mint aki megvilágosodott, annyira élveztem a számomra addig ismeretlen, „gyerekbörtönön” túli világot. Mesélt nekem a nyolcéves kisfiúról, aki furcsán zsibbadt állapotban üldögélt egy tavacska mellett. Összeszedtek, megetettek, átmelegítettek, és visszavittek a szigorú apácákhoz.

Attól kezdve a szökési kísérleteim szinte havonta ismétlődtek, mígnem az árvaház levette rólam a kezét. Geylang kerület utcáin kezdtem élni, kisebb lopásokból és alkalmi munkákból tartottam el magam. Ott ragadt rám az angolon kívül a kozmopolita város minden más nyelve: maláj, standard mandarin, tamil, és még néhány, ritkábban előforduló regionális nyelvet is megértettem. Kharón pedig, aki addigra már a kerület rendőrkapitányságán dolgozott (később pedig a vezetője lett), a szárnyai alá vett. Eleinte kihúzott minden bajból, aztán saját feladatokkal látott el, amelyek nem mindig voltak legálisak.

Boldog voltam – az állandóan változó, nyüzsgő világ megadta nekem azt a lendületet, ami annyira hiányzott az árvaházban. Kharón futárja voltam, és néha még kémkedtem is neki. Néhány alkalommal olyan helyi cégekbe protezsált be kiszállítónak vagy gyakornoknak, amelyben így vagy úgy, de érdekelt volt. A jóképű, alkalmazkodó kamasz még a legkörültekintőbb munkaadókból sem váltott ki gyanakvást. Ezért olyan feladatokat is meg tudtam oldani, amelyekkel egy felnőtt sehogy sem boldogult volna. Kharón nagyra értékelt engem emiatt, és ki is emelt a többi kiskorú tolvaj és koldus közül, akikből egy egész sereget gyűjtött össze.

Kharón azt állítja, hogy akkoriban fedezte fel bennem azt a képességet, hogy bármivé át tudok alakulni, és gond nélkül beleolvadok a környezetembe, miközben külső szemlélőként megfigyelek mindent, és begyűjtöm az információt. Ideális közvetítő voltam a videokamerák százai elől mesterien elrejtőző szingapúri alvilág és annak civilizált felszíne között.

Egy nap megfeledkeztem az óvatosságról, és elkapott egy hajózási vállalat tulajdonosa, miközben a széfje tartalmát fotóztam. Csodával határos módon megúsztam, hogy egy kampóra felakasztva kibelezzenek, és két héten át Kharónnál bujkáltam. Akkoriban nem is tudtam, hogy a fejemre óriási vérdíjat tűztek ki, és „vadászok” tették tűvé az egész várost, akik a kiskorú kém foglyul ejtésével akartak egy kis pénzt keresni.

Kharón időközben kidolgozott egy tervet, hogyan rejtsen el engem a leghatékonyabb módon a hajótulajdonos bosszúja elől. Nem sokkal később megszervezett nekem egy találkozót egy amerikai örökbe fogadó házaspárral, akik első látásra beleszerettek a „kedves kis árvába, akinek eltűntek a szülei”, ahogy Kharón mondta. Jóval később láttam a képemet az örökbefogadási eljárás aktái közt: szerény ruhába öltözött, göndör, sötétszőke hajú, fehér bőrű, egyenes orrú kisfiú, kontúros ajkakkal és arccsonttal, enyhén mandulavágású szemekkel. Bájos, sőt határozottan jóképű.

Így tettem szert örökbe fogadó anyára és apára, néhány nappal később pedig jó néhány évre az USA-ba költöztem velük, ahol az ifjúságomat töltöttem. Amerikai fiatalok millióinak megszokott életét éltem, végzettséget szereztem. Azonban mindig is tudtam, hogy valamikor visszatérek gyerekkorom városába. És a sors valóban így rendelkezett.

0004

A MAI NAPIG NEM TUDOM, véletlenül találkoztam-e újra Kharónnal. Öt évvel ezelőtt történt, miután visszatértem Szingapúrba. Ekkorra már egy csődbe ment reklámügynökség tulajdonosa voltam, és néhány – amennyire ambiciózus, annyira sikertelen – médiaprojekt producere is. A pénzből, amelyet ezzel a tevékenységgel kapartam össze, alig futotta arra, hogy részletekben fizessem a felhalmozódott tartozásaimat. Lakóhelyemként pedig egy bérlemény szolgált, amely akkora volt, mint egy teherautó utastere. Az amúgy is lelombozó képet az ablakon túl látható ipari csövek erdeje egészítette ki, amelyeknek pusztán a látványától is kaparni kezd az ember torka.

Akkoriban végtelenül szerencsétlennek éreztem magam. Fojtogatott a gondolat, hogy ha nem változtatok az életemen, kénytelen leszek visszatérni Amerikába. Közben viszont tisztában voltam azzal, hogy ez olyan lenne, mintha a valóság elől menekülnék gyerekkorom katolikus árvaházába. Az unalmas, szürke börtönbe.

Illúzióimat az ambícióimmal együtt a szemétre hajítottam, és nekiálltam keresni valami érdekes munkát. Nyakára jártam a barátaimnak és ismerőseimnek, elárasztottam kéretlen üzenetekkel a közösségi oldalakat, és felbukkantam minden eseményen a reklámszakemberek, újságírók és tévések között. A város ekkorra már nagyon sokat változott. Gyerekkoromban már a repülőben, érkezéskor tájékoztattak minden turistát, hogy a drogokért itt halálbüntetés jár. Most viszont a bulikon igazi vidámság tombolt: egyesek szippantottak, mások ájultra itták magukat, és volt, aki ezt is, meg azt is. Én pedig kénytelen voltam megfelelni, hogy beleolvadjak ebbe a közösségbe. Az, hogy ez alatt az idő alatt én magam nem lőttem magam túl, önmagában hatalmas teljesítmény.

Egy ilyen bulin találkoztam Kharónnal – egy bárpultnál, a reklámszakmában tevékenykedők díjkiosztó ünnepségén, ahova egy kamukitűzővel sikerült bejutnom. Alig ismertem meg. A komor tekintetű, zömök és ápolt rendőr már a múlté lett. A körülmények most arra kötelezték Kharónt, hogy egy bohém alkoholistára hajazzon: gyűrött szmoking, nyaksál, sötétített lencsés szemüveg, hatalmas pecsétgyűrű az ujján, és ősz szakáll, amely felett egy kialudt szivar lógott. Annyira örültem a viszontlátásnak, hogy majdnem megölelgettem.

A Szingapúrban eltöltött évek alatt próbáltam felvenni vele a kapcsolatot, de sehogy sem akadtam a nyomára. Erre itt iszogatja a whiskyt jéggel, mintha mi sem történt volna. De Kharón olyan szigorú pillantással állított meg, amilyenre csak ő képes. És mintha csak a múlt héten váltunk volna el, megkérdezte, hol dolgozom. Bevallottam, hogy épp munkát keresek.

– Egy ismerősömnek asszisztensre van szüksége – tudatta velem, és átnyújtotta a névjegykártyáját. – Hívj fel holnap, megszervezem a találkozót.

Minden annyira természetesen történt, hogy még arra sem volt alkalmam, hogy megköszönjem. Aztán kiderült, hogy nem is egy ismerőséről, hanem egy ismerősének az ismerőséről volt szó. És végeredményben álláshoz jutottam – egy nem megterhelő és jól fizető álláshoz.

Három hónapig dolgoztam egy reklámügynökség tulajdonosnőjének asszisztenseként, sikerült jó sok ismeretségre szert tennem, és kibérelnem egy stúdiólakást a város központjában, az iroda közelében. És amikor már úgy tűnt, hogy az életem sínre került, felbukkant Kharón. Egy „apró szívességet” kért tőlem. Csak annyit kellett tennem, hogy lemásolom a főnökasszonyom számítógépéről az ügyféladatbázist, amelyért cserébe háromévnyi fizetésnek megfelelő honoráriumot ígértek. Kharón mindig nevén nevezte a dolgokat, elkerülve az allegóriákat. Igaz, az „ipari kémkedés” terminust jobban szerette a kevésbé nyers „mi projektjeinkkel” helyettesíteni.

Némi gondolkodás után beleegyeztem. Úgy tűnik, hogy az ilyen és ehhez hasonló feladatokból állt össze az én küldetésem. Teljesítettem Kharón megbízását, ügyeltem arra, hogy az esetleges nyomozás is téves irányba induljon el, majd felmondtam az ügynökségnél. Pár hónapig Latin-Amerikában utazgattam – Argentínában, Brazíliában, Peruban. Amikor pedig visszatértem, már várt a soron következő megrendelés a munkaadómtól. Együttműködésünk megújult, olyan lett, mint a régi szép időkben. Néhány év leforgása alatt dolgoztam két médiaholdingnál, egy filmstúdióban, egy informatikai és három reklámcégnél – és akkor még nem is említem a számtalan apró projektet, amelyeknél nem kellett beépülnöm a cégekbe.

Bizalomba férkőzés, adatlopás, terhelő bizonyítékok gyűjtése, bizalmas beszélgetések rögzítése és hasonlók. Hamis önéletrajz, valótlan ajánlások, alaposan kifundált „legendák”, lehetséges visszavonulási útvonalak. Vajon belegondoltam-e, mi lesz, ha mindenre fény derül? Jobb esetben tetteim komoly bírósági ügyekkel fenyegettek, rosszabb esetben viszont egy zuhanórepüléssel a huszonnegyedik emeletről.

Idővel már nem gondoltam bele a következményekbe. Jóval több pénzt kaptam, mint amennyiért megdolgoztam, de nem ez segített abban, hogy megszabaduljak a kétségeimtől. Valami egészen más játszott közre. A feladatok egyre bonyolultabbá váltak. Az élvezet pedig, amelyet az új világban elmerülve és átalakulva megéltem, egyre intenzívebbé vált. Imádtam a munkámat. Most már imádtam az arctalanságomat is, amely segített abban, hogy hol az egyik, hol a másik ember bőrébe bújjak, és még igyekeztem is fenntartani. Felfedeztem, hogy semmi sem lehetetlen, ha olyan emberekkel van dolgod, akiket elcsábíthatsz, alárendelhetsz, és végül kihasználhatsz. Mintha pont erre teremtettek volna engem.

Kharón mostani életéről nem sokat tudok. Nem mintha nem lennék rá kíváncsi, csak hát az öregnek most sem áll érdekében, hogy személyes információ kerüljön róla napvilágra. Hatvan körül lehet, de nagyon nehéz pontosan megállapítani az életkorát, mert ázsiai vonásai miatt kortalannak tűnik. Ha jól tudom, a szingapúri rendőrség után egy nagy biztonsági cégnél töltött be magas pozíciót. Tíz évvel ezelőtt, egy ügyfél halálával járó nagy botrányt követően kénytelen volt szabadúszóvá válni. És mostanra a titkos portfóliójában az ipari kémkedés mellett a pénzügyi cselszövések és a gyógyszercsempészet maradtak.

Új Szingapúrban nem kell a régmúlt hírneveddel foglalkoznod – az évente megújuló személyazonosságoddal együtt semmissé válik. Ha nem szeged meg a helyi, amúgy is eléggé liberális törvényeket, akkor nem is kell aggódnod. A más államokban elkövetett bűncselekmények nem izgatják a helyi adminisztrációt: ami Szingapúron kívül történt, Szingapúron kívül is marad. Ez egy globális kereskedelmi központ. A világ egyik legnagyobb kikötője. Különleges gazdasági zóna. Megfelelő adórendszer. A kiadatás nem működik. Amikor a város lakosává válsz, és személyazonosságot kapsz, az anyagi helyzeted vagy bármi más a múltadból a feledés homályába merül. Az irataidban bármilyen nevet feltüntethetsz, de azt is lehet, hogy nem adsz meg egyet sem – elég a kártyán szereplő szám is.

Ezért is vonzza ez a város a játékosokat, csalókat, menekülő könyvelőket a világ minden pontjáról. Itt megtalálják mindazt, amiről más városokban álmodni sem mernek: érinthetetlenséget, anonimitást és pénzügyi biztonságot. Ami Kharónt illeti, neki még csak utazni sem kellett sehova, hiszen Szingapúrban született. Ahol, feltételezésem szerint, én magam is.

0005

NEM SIKERÜLT KIDERÍTENEM, hogyan láttam meg a napvilágot. A katolikus árvaház eltűnt, semmi nyomot nem találtam, de nem is igazán törtem magam. Születésem helyét illetően csak találgatni tudtam, és kényelmi szempontból Szingapúr mellett döntöttem. A geylangi kellemetlenségeimmel egy időben történt, hogy örökbe fogadó szüleim épp magukhoz tértek vér szerinti gyermekük elvesztése után, és kapva kaptak Kharón ajánlatán, hogy magukhoz vegyenek egy bájos arcú kiskamaszt. Annál is inkább, mert a Délkelet-Ázsiában eltöltött tíz év után épp készültek visszatérni az Egyesült Államokba. Már érezni lehetett a globális változások előszelét: a kriptovaluta-buborék bármelyik pillanatban kipukkanhatott, megváltoztatva ezzel minden állam gazdaságát, Szingapúrét különösen. Nem sokkal később így is történt: több billió dollár lett oda, emberek milliói pedig elvesztették minden megtakarításukat és befektetéseiket. Szingapúr, amelyet nem is olyan régen még utópisztikus városként, álomként, a jövő államaként emlegettek, most megindult a lejtőn – elkezdődött a kriptoanarchia ideje.

Emlékszem, hogy azonnal ráéreztem az örökbe fogadott fiú szerepére. Felvettem a családnevüket, és még az árvaházi nevemet, a „Zoltánt” is örökre elfelejtettem. Apám játékfejlesztő volt, anyám pedig egy jótékonysági alapítványnál dolgozott. Mindketten Kelet-Európából származtak, egy magyar és egy lengyel, akik még fiatalkorukban váltak amerikaivá. Nevelőszüleim (akiket nagy örömükre azonnal „apának” és „anyának” szólítottam) hétköznapi élete kényelmes, biztonságos és kissé unalmas volt. Azonban a számomra ismeretlen országba történő költözés ténye sokkal jobban vonzott, mint a bosszúszomjas hajótulajdonos megtorlása előli menekülés.

Ezek után tíz év következett Pasadenában, ahol először elvégeztem az iskolát, aztán MI-dizájnt tanultam, amely viszonylag új szakmának számított, és amihez apám valamiért nagyon ragaszkodott. Nekem akkoriban teljesen mindegy volt, mivel foglalkozom. A tanulás nem jelentett különösebb nehézséget, igaz, örömömet sem igazán leltem benne.

Aztán pedig... a diploma megszerzését ünnepeltük a barátaimmal Tijuana kétes hírű szórakozóhelyein, amikor az egyik ilyen duhajkodás közben megszólalt a telefon. Ismeretlen számról hívtak. Nem is akartam felvenni, mert lekötött a kakasviadal, de aztán valamiért mégis megtettem. Egy bostoni akcentusú hivatalos hang értesített az autóbalesetről, és megkérdezte, mikor tudok odautazni és azonosítani a szüleim maradványait, illetve elintézni más egyéb formalitásokat.

Emlékszem az érzéseimre. Pontosabban az érzések teljes hiányára. Az emberek, akik a családommá váltak, akik új életet adtak nekem, és bár maguk sem tudták, de megmentettek a haláltól, most a pasadenai rendőrség halottasházának hűtőkamrájában feküdtek. Nekem pedig csak az jutott eszembe, hogy most már semmi sem tart itt. És abban a pillanatban meg is gyűlöltem magam az érzéketlenségem miatt. Teljes nyugalommal jártam végig a hivatalos procedúrát, és váratlanul tudomásomra jutott, hogy apámnak, még azokból az időkből, amikor Szingapúrban dolgozott egy IT osztály vezetőjeként, részesedése volt egy marketingcégben. A hibátlan angolsággal beszélő szingapúri közjegyző fáradhatatlanul hívogatott (honnan tudták meg amúgy a számomat?) és győzködött, hogy utazzak oda, és vegyem át az örökségemet.

A kirakós összeállt. Vissza kellett térnem Szingapúrba, és semmit sem szerettem volna jobban. Nem tudtam szabadulni az emlékeimtől – felidéztem a városi élet pezsgését, de még inkább izgattak a saját kalandjaim. Úgy, mint semmi más az életben. És ennek most már nyomós oka is volt. Valami azt súgta nekem, hogy hatalmas kaland vár rám, amely végre válaszokkal szolgál saját magammal és a világgal kapcsolatos minden kérdésemre. Készen álltam rá.

Olyan távolinak tűnik mindez... Pedig csupán öt év telt el azóta.