A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bethany Roberts: My Policeman

Published by Chatto & Windus 2012, London, UK

Fordította: Gázsity Mila

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Bethan Roberts 2012

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-412-2

gabo.hu

http://www.gabo.hu/

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Minden brightoni barátomnak, de legfőképpen Stuartnak

I.

PEACEHAVEN, 1999 OKTÓBERE

Fontolgattam, hogy ezekkel a szavakkal kezdem: Már nem akarlak megölni – mert tényleg nem akarlak –, de aztán arra jutottam, hogy szélsőségesen érzelmes kijelentésnek tartanád. Mindig is gyűlölted a melodrámát, és nem szeretnélek felizgatni, most biztosan nem, amikor ilyen állapotban vagy, amikor talán már az életed vége felé közeledsz.

A szándékom ennyi: leírni mindent, hogy meglegyen, méghozzá úgy, ahogy volt. Egyfajta vallomásnak szánom, úgyhogy érdemes pontosan fogalmazni. Azt tervezem, Patrick, hogy amikor elkészültem, felolvasom neked ezt a beszámolót, mert már nem tudsz válaszolni rá. Azt az utasítást kaptam, hogy beszéljek hozzád. Az orvosok szerint ez nélkülözhetetlenül fontos a felépülésedhez.

A beszédkészséged szinte menthetetlenül károsodott, és bár együtt vagyunk, a házamban, papíron kommunikálunk. Ezen a szókártyákat értem. Képtelen vagy megformálni a szavakat, de rá tudsz mutatni arra, amire vágysz: ital, mosdó, szendvics. Tudom, mit akarsz, mielőtt az ujjad hozzáérne a képhez, de azért hagyom, hogy rábökj, mert jót tesz neked, ha önálló vagy.

Fura, hát nem? Hogy most nálam a papír és a toll, hogy én írom ezt a… minek is nevezzem? Nem igazán napló, legalábbis nem olyan, mint amilyet annak idején te vezettél. Bármi legyen is, ezúttal én írok, te pedig az ágyadban fekszel, és figyeled minden mozdulatomat.

Neked sosem tetszett ez a partszakasz, mindig csak tengerparti elővárosként utaltál rá, olyan helyként, ahol az idősek belemerengenek a naplementébe, és várják a halált. ’63 iszonyú telén nem ezt a környéket nevezték Szibériának? Elhagyatott, az elemeknek kitett, szélfútta vidék, mint Anglia legmenőbb tengerparti települései általában. Most talán nem annyira kopár, de attól még ugyanolyan, mint a többi; úgy veszem észre, hogy a kiszámíthatósága megnyugvással tölt el. Itt, Peacehavenben az utcák mind egyformák: szerény, földszintes házak, praktikus kertek, kicsit oldalt sandítva kilátás a tengerre.

Nagyon ellenemre volt Tom terve, hogy költözzünk ide. Én, aki egész életemben Brightonban éltem, miért akarnék földszintes házban lakni, még ha az ingatlanügynök svájci faházikóként reklámozza is? Miért érném be a helyi Co-op polcai közti szűk folyosóval, a Joe’s Pizza és Kebab állott zsírszagával, a négy temetkezési vállalattal, az Állatvarázsnak elnevezett kisállatbolttal és a vegytisztítóval, melynek alkalmazottai állítólag „Londonban tanulták ki a szakmát”? Miért érném be ilyesmivel Brighton után, ahol a kávézók mindig zsúfolásig megtelnek, az üzletekben annyi mindent árulnak, hogy az meghaladja az ember képzeletét (az igényeit pedig végképp), a móló mindig ragyog, mindig nyitva van, és egy kicsit mindig fenyegető benyomást kelt?

Nem. Szerintem szörnyű ötlet volt, és te is annak tartottad volna. Tom azonban eltökélte, hogy a nyugalomba vonulása után csendesebb, kisebb, elvileg biztonságosabb helyet akar. Azt hiszem, részben azért, mert torkig volt vele, hogy minden a hajdani járőrözéseit, a régi, zajló életét idézi. Egy peacehaveni földszintes ház sok mindenre emlékezteti az embert, de zajló életre semmiképpen sem. Így hát itt vagyunk, egy olyan településen, ahol reggel fél tíz előtt és este fél tíz után kihaltak az utcák, legfeljebb a pizzázó előtt látni néhány cigarettázó kamaszt. Így hát itt vagyunk, egy kétszobás földszintes házban (nem svájci faházikó, a legkevésbé sem az), közel a buszmegálló meg a Co-op, a kert egy hosszan elnyúló füves sáv, benne forgatható ruhaszárító és három kisebb épület (fészer, garázs, üvegház). Az egyetlen előnyös vonása a kilátás a tengerre, habár csak ferdén – az egyik szoba oldalsó ablakából kitekintve. Ezt a szobát adtam neked, és úgy igazítottam az ágyadat, hogy annyit nézhesd azt a szeletnyi tengert, amennyit akarod. Ezt mind neked adtam, Patrick, pedig Tommal még sosem volt szobánk kilátással. Chichester Terrace-i, klasszicista stílusjegyekkel büszkélkedő lakásod ablakából mindennap gyönyörködtél a tengerben. Nagyon is jól emlékszem a kilátásra, pedig ritkán jártam nálad: a Volk nosztalgiavillamos, a Duke’s Mound park, a hullámtörő gát, amely előtt szeles napokon fehérlik a víz taraja, és persze a mindig változó, mindig változatlan tenger. Az Islingword Street-i sorházban, ahol Tommal éltünk, legfeljebb saját magunkat láthattuk visszatükröződni a szomszéd ablakaiban. De akkor is. Nem szívesen jöttem el onnan.

Gyanítom, hogy amikor egy hete megérkeztél a kórházból, amikor Tom kiemelt a kocsiból, és átrakott a kerekesszékedbe, ugyanazt láttad, amit én is (egységesen barna, kavicsos vakolatot, a hőszigetelt üvegű ajtó képtelenül sima keretét, a házat szegélyező, takarosra nyírt tujasövényt), és a rémület a szívedig hatolt, ahogy korábban nekem is. Aztán ott a ház neve! Fenyves. Olyan ide nem illő, olyan képzeletszegény. Valószínűleg jeges veríték csorgott a nyakadon, és hirtelen kényelmetlennek érezted az ingedet. Tom végigtolta a kerekesszékedet a ház előtti járdán. Biztosan észrevetted a tökéletesen szintbe hozott, rózsaszínes-szürke járólapokat. Bedugtam a kulcsot a zárba. – Isten hozott – mondtam, te pedig összekulcsoltad fonnyadt, erőtlen kezedet, és mosolyfélére húztad az ajkadat.

Amikor beléptünk a bézs tapétával borított előtérbe, valószínűleg megcsapta az orrodat a fertőtlenítőszer bűze, amivel az érkezésedre készülve takarítottam, és nyilván megérezted alatta collie keverékünk, Walter szagát is. Fejeddel a bekeretezett esküvői fotónk felé intettél: Tom abban a gyönyörű, Cobley’snál vett öltönyben – amit te fizettél ki –, én a merev fátylamban. Leültünk a nappaliban, Tom és én az új, barna bársonyhuzatú ülőgarnitúrára, amit a nyugdíjba vonulásakor kapott pénzből vettünk, aztán csak hallgattuk a fűtéscsövek halk kattogását. Walter ott lihegett Tom lába előtt. – Marion segít kényelembe helyezkedned – szólalt meg Tom. Láttam, hogy megrándul az arcod, mert menekülnél, és láttam, hogy a horgolt függönyre meredsz, miközben Tom az ajtó felé tartva hátraszól: – Valamit el kell intéznem.

A kutya vele tartott. Mi ketten pedig csak ültünk, és hallgattuk Tom lépteit, ahogy végigmegy a folyosón, a susogó hangot, amikor leakasztja a kabátját a fogasról, a fémes csörrenést, amikor ellenőrzi, hogy a zsebében vannak-e a kulcsai; hallottuk, ahogy halkan ráparancsol Walterre, hogy várjon, és a következő hang már a beáradó levegő suhogása volt, mert kinyitotta a hőszigetelt üvegű bejárati ajtót, és kilépett a házból. Rád néztem, láttam, hogy csontos térdeden ernyedten heverő kezed remeg. Talán felmerült benned, hogy bár végre Tom házában vagy, azért ez mégsem egészen úgy alakul, mint remélted?

Negyvennyolc év. Ennyit kell visszamenni az időben addig, amikor megismertem Tomot. Bár talán ez sem lesz elég.

Annak idején annyira tartózkodó volt. Még a neve is: tömör, szerény, de benne rejlett az érzékenység lehetősége. Nem egy Bill, egy Reg, egy Les vagy egy Tony. Előfordult valaha is, hogy Thomasnak hívtad? Mert én szerettem volna. Akadtak pillanatok, amikor át akartam nevezni. Tommy. Te talán így hívtad azt az izmos karú, sötétszőke fürtös, gyönyörű fiatalembert.

A gimnáziumból ismertem a húgát. Másodikosok voltunk, amikor odajött hozzám a folyosón: – Csak arra gondoltam… rendesnek látszol… akarsz a barátnőm lenni? – Egész addig egyedül voltunk, egyikünk sem igazodott el az iskola furcsa szertartásai között, meghökkentett minket a visszhangzó osztálytermek, a többi lány pattogó ritmusú beszédének hangja. Megengedtem Sylvie-nek, hogy lemásolja a házi feladatomat, ő pedig lemezeket tett fel nekem: Nat King Cole-t, Patti Page-et, Perry Comót. Miközben vártuk, hogy ránk kerüljön a sor a szekrényugrásban, magunk elé engedtük a többi lányt, és halkan dúdoltuk, hogy Some enchanted evening, you may see a stranger (Egy bűvös estén megismerhetsz egy idegent). Egyikünk sem szerette a tornaórát. Szívesen mentem Sylvie-ékhez, mert annyi mindene volt, és az anyja megengedte neki, hogy száraz, vékony szálú szőke hajából a koránál jóval idősebbeknek való frizurát készítsen; emlékszem, még segített is becsavarni a frufruját, hogy az egyik tincse kihívóan a homlokához simuljon. Az én hajam vörös volt, mint mindig, és abban az időben vastag copfba fonva lógott a hátamon. Ha otthon dühbe gurultam – emlékszem, egyszer határozott mozdulattal rácsaptam Fred bátyám fejére az ajtót –, apám az anyám felé fordult, és ezt mondta: – A vörös haja teszi. – Mert a vörhenyes árnyalat az anyám családjára volt jellemző. Egyszer vörös veszedelemnek neveztél, Patrick, igaz? Addigra megkedveltem a hajam színét, de úgy éreztem, felér egyfajta önmegvalósító jóslattal: mindenki eleve arra számított, hogy indulatos a természetem, így hát, amikor megharagudtam, sosem fogtam vissza magam. Persze nem csináltam gyakran, de néha becsaptam az ajtót, a földhöz vágtam egy-egy tányért. Egyszer olyan erővel löktem neki a porszívót a szegélylécnek, hogy elrepedt.

Amikor először meghívott magukhoz Patchambe, Sylvie barackszínű selyemkendőt viselt a nyakába kötve, mire én is azonnal akartam egyet magamnak. A nappaliban volt egy magas bárszekrényük, melynek üvegajtaját fekete csillagokkal díszítették. – Abban ugyan ne reménykedj – közölte Sylvie, a nyelvével kinyomva oldalt az arcát, hogy jelezze, csak viccel. Megengedte, hogy felpróbáljam a selyemkendőjét, és megmutatta a körömlakkjait. Amikor kinyitotta az egyik kis fiolát, az orromat mintha körteízű savanyúcukor illata csapta volna meg. Letelepedtem a szépen megvetett ágyra, kiválasztottam a sötétbíbor lakkot, és bekentem vele Sylvie széles, lerágott körmeit. Amikor végeztem, az arcomhoz emeltem a kezét, és finoman ráfújtam. Aztán ráhajoltam a hüvelykujja körmére, és végighúztam a felső ajkamat a sima lakkon, hogy ellenőrizzem, megszáradt-e már.

Sylvie-ből éles hangú kuncogás tört fel.

– Mit művelsz?

Visszaejtettem a kezét az ölébe. Ekkor bejött a cicája, Éjfél, és a lábamhoz törleszkedett.

– Bocsánat – mondtam.

Éjfél nagyot nyújtózott, és sürgetőbben dörgölőzött a bokámhoz. Lenyúltam, hogy megvakarjam a füle mögött, és miközben lehajoltam hozzá, kinyílt Sylvie szobájának az ajtaja.

– Kifelé – vetette oda unottan a barátnőm. Azonnal felegyenesedtem, mert attól féltem, hogy hozzám beszél, de elnézett a vállam felett, az ajtó felé. Megfordultam, odanéztem, és a kezemet a nyakam köré csavart selyemkendőhöz kaptam.

– Kifelé, Tom – ismételte meg Sylvie. A hanghordozása arra vallott, hogy már beletörődött a szerepbe, amelyet ebben a kis színjátékban el kell játszania.

A fiú az ajtófélfának támaszkodott, az inge ujja fel volt tűrve, így azonnal feltűnt alkarja finoman kidolgozott izomzata. Nem lehetett több tizenöt évesnél, vagyis alig egy évvel volt idősebb nálam, de a válla máris férfiasan széles, a két kulcscsontja közti mélyedés sötét. Az álla egyik oldalán volt egy sebhely – egész halvány, mint a gyurmán hagyott ujjnyom. Gúnyosan vigyorgott. Már akkor is tudtam, hogy szándékosan csinálja; azt hiszi, ilyen képet kell vágnia, mert ettől úgy néz ki, mint valami jampi. De az ajtót támasztó, kék szemével – apró, mélyen ülő szemével – merőn bámuló fiú látványa azért elég volt ahhoz, hogy elvörösödjek. Gyorsan lehajoltam megint, belefúrtam ujjaimat a poros bundába Éjfél füle mögött, és tekintetemet a padlóra szegeztem.

– Tom! Ki innen! – reccsent rá hangosabban Sylvie, mire becsapódott az ajtó.

Képzelheted, Patrick, jó néhány percbe beletelt, mire összeszedtem magam annyira, hogy elhúzzam a kezemet a macska fülétől, és ismét Sylvie-re pillantsak.

Ezután mindent megtettem, hogy megmaradjon a barátságunk. Néha felültem a buszra, elmentem Patchambe, elsétáltam az ikerházuk előtt, és amikor felnéztem Sylvie világos ablakaira, azt mondtam magamban: remélem, kijön. Pedig a testem azért feszült meg várakozón, mert valójában Tom megjelenésére számítottam. Egyszer egész sötétedésig ott ültem a sarkon egy alacsony falon, míg teljesen el nem zsibbadt a lábam. Hallgattam, hogy a rigók torkuk szakadtából énekelnek, éreztem, hogy megül a harmat körülöttem a sövényen, aztán felültem a hazafelé tartó buszra.

Anyám gyakran bámult ki az ablakon. Főzés közben a tűzhelynek támaszkodva nézett ki a hátsó ajtónkba vágott keskeny üveglapon. Mintha állandóan pecsenyéhez való mártást készített volna, miközben kimereng az ablakon. Végtelenül sokáig kevergette, felkaparta a lábos alján letapadt húscafatokat, szívós rostokat. A szósz fémes ízű volt és csomós, de apa és a bátyáim telemerték vele a tányérjukat. Minden úszott benne, csupa szaft volt a kezük, még a körmük alá is jutott, amit aztán lenyalogattak, míg anya cigarettázva várta, hogy elmosogathasson.

Apa és anya mindig csókolóztak. Például a mosogatófülkében; apa egyik kezével erősen markolta anya tarkóját, anya átölelte a derekát, és közelebb húzta magához. Annyira összefonódtak, hogy nem lett volna könnyű megállapítani, pontosan hol illeszkednek össze. De megszoktam, hogy így látom őket, úgyhogy csak leültem a konyhaasztalhoz, kiraktam magam elé a bordázott abroszra a Picturegoer évkönyvét, a tenyerembe támasztottam az államat, és vártam, hogy befejezzék. Furcsa, de a rengeteg csókolózás mellett mintha nem nagyon beszélgettek volna. Illetve az ilyesmit rajtunk keresztül intézték: Erről apádat kell megkérdezned. Vagy: Anyád mit szólt hozzá? Fred, Harry meg én az asztalnál ültünk apával, aki a Gazette-et olvasta, anya pedig az ablaknál állt, és szívta a cigarettáját. Azt hiszem, sosem evett velünk, kivéve vasárnap, amikor nálunk ebédelt Taylor nagypapa, apa édesapja, aki apámat csak „gyereknek” nevezte, és az étkezés alatt végig a széke alatt kuporgó, sárguló szőrű westie-jét etette. De anya akkor sem töltött sok időt az asztalnál, máris felállt, rágyújtott, leszedte a tányérokat, és nagy csattanással a mosogatóba rakta őket. Engem odaszólított törölgetni a csepegtetőtálca mellé, melles kötényt kötött a derekamra, a sajátját, ami nekem túl nagy volt, ezért a felső részét vissza kellett hajtani; megpróbáltam úgy támaszkodni a mosogatónak, mint ő. Néha, ha éppen nem volt ott, kinéztem az ablakon, és elképzeltem, mi járhat anyám fejében, amikor kibámul nyeregtetős fészerünkre, apa kuszán növő kelbimbóira, és az égbolt keskeny sávjára a szomszéd háza felett.

A nyári szünetben Sylvie-vel gyakran kimentünk a Black Rock-i lídóra. Én szívem szerint megspóroltam volna a belépőjegy árát, és elüldögéltem volna a tengerparton, de Sylvie-t nem lehetett lebeszélni arról, hogy a strandon a helyünk. Részben azért, mert ott flörtölhetett a fiúkkal. Az iskolai éveink alatt ritkán fordult elő, hogy ne kerülgette volna valami rajongó, míg rajtam mintha nem akadt volna meg senki szeme. Nem volt kedvem azzal tölteni egy újabb délutánt, hogy figyelem, ahogy nyálcsorgatva bámulják a barátnőmet, de a tengeri strand csillogó üvegablakai, a vakítóan fehér beton, a csíkos nyugszékek túl vonzó látványt nyújtottak ahhoz, hogy ellenálljak, úgyhogy általában leszurkoltuk a kilenc pennyt, átfurakodtunk a bejárat forgókeresztjén, és a medence felé indultunk.

Egy délutánról különösen tiszta emlékeim vannak. Tizenhét évesek lehettünk. Sylvie zöldcitrom-színű bikinit viselt, én egyrészes, piros, már eléggé kinőtt fürdőruhát. A vállpántját folyton feljebb, a lábkivágását pedig lejjebb kellett rángatnom. Sylvie-nek ekkor már feltűnően volt melle és karcsú dereka; az én alakom még mindig téglalapra emlékeztetett, ami oldalt kissé ki van párnázva. Akkorra már levágattam a hajamat, és tetszett is a bubifrizurám, de túl magas voltam. Apám gyakran rám szólt, hogy ne járjak görnyedten, de közben arra is felhívta a figyelmemet, hogy jobb, ha lapos sarkú cipőt veszek. – Nincs férfi, aki alulról akarna belebámulni egy nő orrába – tette hozzá általában. – Hát nem, Phyllis? – Anyám pedig ilyenkor mosolygott, de nem szólt egy szót sem. Az iskolában állandóan rágták a fülemet, hogy az én magasságommal milyen jó necclabdajátékos lennék, pedig szörnyű voltam. Csak tébláboltam a pálya szélén, és úgy tettem, mintha átadásra várnék. Amiből persze sosem lett semmi, így én csak bámészkodtam, és átnéztem a kerítés felett a rögbiző fiúkra. A hangjuk annyira más volt, mint a mienk – mély, reszelős és magabiztos, olyan fiúk hangja, akik tudják, mi lesz a következő lépcsőfok az életükben. Oxford. Cambridge. Az ügyvédi kamarai szakvizsga. Mert tudod, a szomszédban egy magániskola volt, mint amilyenbe te is jártál, és az ottani diákok sokkal csinosabbak voltak az általam ismert fiúknál. Jól szabott zakót hordtak, zsebre vágott kézzel jártak, és hosszú hajuk az arcukba hullott. Az általam ismert fiúk (nem voltak valami sokan) mintha a tekintetüket ránk szegezve rohamra indultak volna. Nem volt bennük semmi rejtélyes. Egyértelműek voltak. Nem mintha valaha is váltottam volna akár csak egyetlen szót is a hosszú hajú fiúkkal. Te is efféle iskolába jártál, ugye, Patrick? De nem voltál ilyen, igaz? Hozzám hasonlóan te sem illettél oda. Ezt az elejétől fogva éreztem.

Még nem volt elég meleg az idő a kinti fürdéshez – a tenger felől hűvös szél fújt –, de a nap szikrázón sütött. Sylvie-vel elnyúltunk a törülközőnkön. A fürdődresszem fölött magamon tartottam a szoknyámat, Sylvie pedig szépen elrendezte mellettem a holmiját: kefe, kompakt, kardigán. Aztán felült, és hunyorogva végignézett a napsütötte teraszon nyüzsgő tömegen. Az ajka mintha mindig enyhén lebiggyedt volna, egyfajta gúnyos mosolyra, és a felső fogsorát mintha kifejezetten ehhez a lefelé ívelő vonalhoz igazították volna hozzá. Lehunytam a szememet. A szemhéjam belső felén rózsaszínes alakok úszkáltak. Sylvie jól hallhatóan sóhajtott, és megköszörülte a torkát. Tudtam, beszélgetni szeretne, megjegyzést tenni arra, hogy kik vannak a strandon, ki kivel mit csinál, és melyik fiúkat ismeri, de én csak a meleget akartam érezni az arcomon, a lebegő, távoli érzésre vágytam, ami akkor fog el minket, amikor délután kint fekszünk a napon.

Egy idő után már majdnem eljutottam eddig az állapotig. A szemem mögött mintha összesűrűsödött volna a vér, a végtagjaim elernyedtek. A csattogó talpak, a trambulinról vízbe ugró fiúk becsapódó testének zaját szinte meg sem hallottam, és bár a nap perzselte a vállamat, ott maradtam, elterülve a betonon, és beszívtam a vizes csempe meszes szagát, a mellettünk elhaladók nyomában támadt hűvös, klóros huzatot.

Aztán valami hideg cseppent az arcomra, és kinyitottam a szememet. Először csak a fehéren izzó eget láttam, és amikor pislogtam, kirajzolódott előttem egy élénk rózsaszín körvonalú alak. Még egyet pislantottam, de aztán meghallottam Sylvie házsártos, valahogy mégis elégedett hangját: – Hát te meg mit keresel itt? – És már tudtam, hogy ki az.

Felültem, megpróbáltam összeszedni magam, a szemem fölé emeltem ernyőként a kezemet, és sebtében letöröltem az ajkam felett gyöngyöző verejtéket.

Ott állt előttem Tom ellenfényben, és gúnyosan vigyorgott le a húgára.

– Összecsöpögtetsz minket! – jegyezte meg Sylvie, és lesöpört a válláról néhány képzeletbeli vízcseppet.

Tomot persze sokszor láthattam és csodálhattam Sylvie-éknél, de most először tárult elém ennyi a testéből. Megpróbáltam elfordítani a fejemet, Patrick. Igyekeztem nem megbámulni a kis vízgyöngyöt, amely lassan csordult le a nyakától a köldöke felé, a tarkójára tapadó nedves fürtöket. De te is tudod, mennyire nehéz nem odanézni, amikor olyasmi van előtted, amire nagyon vágysz. Úgyhogy a sípcsontjára meredtem, a fénylő, szőke szőrszálakra a lábán. Megigazítottam a fürdőruhám pántját. Sylvie színpadiasan felsóhajtott, és megint megkérdezte:

– Mit akarsz, Tom?

Tom végigmért minket. Mindkettőnk teste csontszáraz volt, a bőrünkre vörös foltokat égetett a nap.

– Még nem voltatok a vízben?

– Marion nem úszik – felelte Sylvie.

– Miért nem? – nézett rám Tom.

Gondolom, hazudhattam volna, de már akkor is rettegtem, hogy lebukom. Az emberek végül mindenre rájönnek. És az sokkal szörnyűbb, mint ha rögtön bevallanánk az igazat.

A szám kiszáradt, de sikerült kinyögnöm:

– Nem tanultam meg.

– Tom a nyílt vízi úszóklub tagja – jegyezte meg Sylvie. Mintha némi büszkeség csendült volna a hangjában.

Sosem vágytam arra, hogy összevizezzem magam. A tenger mindig ott volt a város mellett, mint valami állandó zaj, állandó mozgás. De attól nekem még nem kellett belemennem, igaz? Egész addig a pillanatig a legkevésbé sem tartottam fontosnak, hogy nem tudok úszni. Akkor azonban ráébredtem, hogy meg kell tennem.

– Nagyon szeretnék megtanulni – feleltem, és mosolyogni próbáltam.

– Tom majd megtanít, ugye, Tom? – Sylvie kihívóan a bátyja szemébe nézett, mintha azt figyelné, hogy ki mer-e térni a kérés elől.

Tom megborzongott, elmarta a húga törülközőjét, és a dereka köré csavarta.

– Hát, lehet – válaszolta. Egyik kezével erősen megdörzsölte a haját, hogy gyorsabban száradjon, aztán Sylvie-hez fordult: – Adj kölcsön egy shillinget.

– Roy hol van? – kérdezte a húga.

Ekkor hallottam először Royról, de Sylvie-n látszott, hogy nagyon érdekli a válasz, mert már el is feledkezett az úszóleckékről, és úgy nyújtogatta a nyakát, mintha a bátyja mögé akarna kukucskálni.

– Leugrik a trambulinról. Adj kölcsön egy shillinget.

– Mit csináltok később?

– Nem tartozik rád.

Sylvie kinyitotta a púderkompaktját, pár másodpercig tanulmányozta magát a tükörben, aztán fojtott hangon ennyit mondott:

– Fogadok, hogy a Spotted Dogba mentek.

Tom ekkor előrelépett, és játékosan a húga felé csapott, de Sylvie lekapta a fejét, hogy kikerülje a kezét. A törülköző a betonra hullott, és én megint elfordítottam a fejemet.

Érdekelt volna, mi lehet olyan rossz abban, ha a Spotted Dog pubba mennek, de nem akartam butának tűnni, úgyhogy inkább befogtam a számat.

Sylvie rövid hatásszünetet tartott.

– Odamentek. Tudom – mormolta halkan, megragadta a törülköző csücskét, felugrott, és kezdte kötéllé csavarni. Tom utánakapott, de a húga fürgébb volt. Az összesodort törülköző hangosan csattant a mellkasán, és vörös csíkot hagyott a bőrén. Akkor az volt a benyomásom, mintha az a sáv lüktetne, de most már nem vagyok olyan biztos benne. Azért nyilván el tudod képzelni: a mi gyönyörű fiatalemberünket elpáholta a kishúga, puha strandtörülközőjével jelet hagyott a testén.

Tom arcán harag villant át; összerezzentem, már hűvösebb volt, a napozókra lassan árnyék borult. Lesütötte a szemét, és nyelt egyet. Sylvie bizonytalan tartással állt, nem tudta, mit lép a bátyja. Tom ekkor váratlanul elkapta a törülközőt, és magához rántotta; a lány elugrott, aztán nevetve figyelte, hogy a bátyja vadul csapkodni kezd. Néha el is találta – Sylvie olyankor éles hangon felvisított –, de leginkább elhibázta. Tudod, Tom rendes volt, ezt már akkor is tudtam róla: csak téblábolt, és szándékosan ügyetlenkedett, játékosan ingerelte a húgát az erejével és a pontos ütéseivel, a lehetőséggel, hogy akár nagyobbat is csaphatna rá.

– Nálam van egy shilling – jelentettem ki, és a kardigánom zsebébe nyúltam az aprópénzért. Ez volt minden megmaradt pénzem, de Tom felé nyújtottam.

Megállt a kezében a törülköző. Zihált. Sylvie megdörgölte a nyakát, ahol korábban megütötte. – Erőszakos alak – morogta.

Tom felém nyújtotta a kezét, én a tenyerébe tettem a pénzérmét, és ujjaim hozzáértek meleg bőréhez.

– Köszönöm – mosolygott rám, aztán a húgára nézett: – Rendben vagy?

Sylvie vállat vont.

Amikor a bátyja elfordult, kiöltötte a nyelvét.

Hazafelé menet megszimatoltam a kezemet, mélyen beszívtam a fémes szagot. A pénzem ugyanilyen szagot hagyott Tom ujjain is.

Mielőtt Tom bevonult volna a katonasághoz, megajándékozott egy reménysugárral, amely a visszatéréséig tartotta bennem a lelket, sőt, ha őszinte akarok lenni, utána is.

December volt, Sylvie-nél teáztam. Tudnod kell, hogy Sylvie csak ritkán jött hozzánk, mert neki otthon volt saját szobája, hordozható lemezjátszója és több üveg Vimto üdítője, míg én Harryvel osztoztam egy szobán, és legfeljebb teával kínálhattam meg. Sylvie-éknél azonban szeletelt sonka volt, puha, fehér kenyér, paradicsom és majonézes salátaöntet, utána pedig konzerv mandarin, hozzá édesítetlen sűrített tej. Az apjának boltja volt a parton, ahol pikáns képeslapokat, cumi formájú savanyúcukrot, lejárt szavatosságú gyümölcszselét és kagylóhéjból készített babákat lehetett venni, amelyek nyakán szárított hínárból volt a gallér. A bolt neve „Jó Hír” volt, mert árultak benne újságokat és magazinokat is, a pajzánabb fajtát celofánba csomagolva. Sylvie mesélte, hogy az apja minden héten öt példányt ad el a Kámaszútrából, és ez a szám nyáron megháromszorozódik. Akkoriban csak az a ködös fogalmam volt a Kámaszútráról, hogy valami számomra ismeretlen okból tiltott könyvnek számít; úgy tettem, mintha elámulnék, és elkerekedett a szemem. – Tényleg? – leheltem, mire Sylvie diadalmasan bólintott.

Az utcára néző szobában ettünk, a háttérben egyfolytában csiripelt Mrs. Burgess hullámospapagája. Acéllábú műanyag székeken ültünk, az étkezőasztalt csak le kellett törölni, nem terítették le abrosszal. Sylvie anyja narancsos árnyalatú rúzst viselt, és az orromat megcsapta a keze felől hullámokban felcsapó levendulás tisztítószerillat. Erősen elhízott nő volt, amit azért tartottam furának, mert sosem láttam, hogy salátalevélen és uborkaszeleteken kívül bármi mást evett volna, és mintha kizárólag feketekávét ivott volna. Úgy tűnt, mindent megtagad magától, de a vonásai elmosódtak, belesüppedtek pufók arca párnáiba, jól aládúcolt, hatalmas melle egy pékség kirakatába kitett, túlméretezett, magasra felemelkedett habcsók benyomását keltette. Amikor észbe kaptam, hogy igazán nem kellene annyira bámulnom az anyja mellett ülő Tomot, mindig Mrs. Burgess duzzadó dekoltázsára sandítottam. Persze tudtam, hogy nem lenne szabad odanéznem, de úgy gondoltam, jobb, ha azon kapnak, hogy rajta legeltetem a tekintetem, nem pedig a fián. Mintha Tomból forróság áradt volna; meztelen alkarját az asztalon nyugtatta, és nekem úgy tűnt, felmelegíti az egész szobát. Éreztem az illatát (Patrick, ezt nem csak képzeltem). Miből is állt össze, emlékszel még? Természetesen ott volt a hajolaj – akkoriban biztosan Vitalist használt – és a fenyőillatú hintőpor… erről később megtudtam, hogy minden reggel alaposan behinti vele a hónalját, mielőtt belebújna az ingébe. Nyilván tudod, hogy akkoriban a férfiak, mint például Tom apja, eléggé rosszallták a hintőporhasználatot. Mostanra persze ez is megváltozott. Amikor belépek a peacehaveni Co-opba, és elhaladok a fiatal fiúk előtt, akiknek a haja épp olyan, mint annak idején Tomé volt – olajjal lesimított, képtelen frizurákba formázott –, valósággal mellbe vág a szintetikus illatfelhő. Azoknak a fiúknak olyan a szaga, mint az új bútoré. De Tom illata nem ilyen volt. Hanem izgató, mert abban az időben gyanúsnak számított minden férfi, aki hintőporral enyhített az izzadságszagán, de én ezt roppant érdekesnek találtam. És tudod, így duplán jól jártam: ha elég közel álltam Tomhoz, a hintőpor friss illata alatt megérezhettem a bőre meleg, természetes szagát is.

Amikor elfogytak a szendvicsek, Mrs. Burgess behozta a rózsaszín tálkákba adagolt konzervbarackot. Szótlanul ettünk. Aztán Tom letörölte a szájáról az édes szirupot, és bejelentette:

– Ma elmentem a sorozóirodába. Önkéntesnek jelentkezni. Így én választhatom meg, hogy hová kerülök. – Eltolta magától a tálkát, és az apja szemébe nézett. – Jövő héten kezdem a szolgálatot.

Mr. Burgess kurtán biccentett, majd felállt, és felé nyújtotta a kezét. Tom is felemelkedett a székről, és megragadta az apja ujjait. Felmerült bennem, hogy fogtak-e már valaha kezet. Mert nem úgy tűnt, mintha gyakran előfordult volna velük. Most azonban kezet ráztak, majd úgy néztek körül, mintha azon töprengenének, hogy mihez is kezdjenek.

– Mindig muszáj lepipálnia engem – sziszegte a fülembe Sylvie.

– És hol szolgálsz majd? – tudakolta Mr. Burgess. Még állt, és hunyorogva nézte a fiát.

Tom megköszörülte a torkát:

– Élelmezési ellátás.

A két férfi egymásra meredt, Sylvie-ből kuncogás tört elő.

Mr. Burgess visszazöttyent a helyére.

– Ez ám a hír, ugye? Iszunk rá egyet, Jack? – Mrs. Burgess hangja vékonyan, élesen csengett, és amikor hátralökte a székét, mintha elcsuklott volna. – Erre innunk kell, nem? Egy ilyen hírre… – Miközben felállt, felborította a csészéjét, és a maradék kávé szétterült a fehér műanyagon, majd lecsepegett az asztal alá terített szőnyegre.

– Kétbalkezes liba – mormogta Mr. Burgess.

Sylvie megint felvihogott.

Tom mintha még mindig révülten, előrenyújtott kézzel állt volna, de most az anyja felé indult.

– Hozok egy törlőrongyot – mondta, és megérintette a nő vállát.

Miután kiment, Mrs. Burgess körülnézett, a tekintete mindegyikünk arcán elidőzött.

– Most mi lesz? – suttogta. Olyan halk volt a hangja, hogy felmerült bennem, a többiek talán meg sem hallották. Annyi szent, hogy egy darabig senki sem válaszolt.

Aztán Mr. Burgess felsóhajtott.

– A hadtáp azért mégsem a Somme, Beryl.

Mrs. Burgess felzokogott, és a fia után sietett.

Tom apja egy szót sem szólt. A papagáj csak csipogott és csipogott, míg vártuk, hogy Tom visszajöjjön. Hallottam, hogy fojtottan mormol valamit a konyhában, és elképzeltem, ahogy az anyja a karjában sírdogál, mert épp olyan porig sújtott, mint én.

Sylvie belerúgott a székembe, de nem fordultam felé, a tekintetemet továbbra is Mr. Burgessre szegeztem.

– A katonáknak is kell enniük, nem? – Igyekeztem határozott, semleges hangot megütni. Később ugyanezt tettem, amikor az osztályomban feleselt velem valamelyik tanítványom, vagy amikor Tom közölte velem, hogy a következő hétvégét veled tölti, Patrick. – Biztosra veszem, hogy Tom jó szakács lesz.

Mr. Burgess kurtán felnevetett, hátralökte a székét, és kiordított a konyhába:

– Az ég szerelmére, hol van már az az ital?

Tom visszajött, két sörösüveget hozott. Az apja kikapta az egyiket a kezéből, a fia arca felé emelte, majd ennyit vetett oda:

– Gratulálok, sikerült kiborítanod az anyádat. – Kimasírozott a szobából, de nem a konyhába ment. Azt hittem, oda indul, hogy megvigasztalja Mrs. Burgesst, de ehelyett bevágódott a bejárati ajtó.

– Hallottad, mit mondott Marion? – visította Sylvie, elmarta a bátyjától a másik sörösüveget, és a két tenyere közt ide-oda görgette.

– Ez az enyém! – csattant fel Tom, és visszavette a sört.

– Marion szerint jó szakács leszel.

Tom ügyes csuklómozdulattal kiengedte a levegőt az üvegből, aztán félredobta a kupakot és a sörnyitót. Elvett egy poharat a tálalószekrényről, és óvatosan kitöltött magának egy pint krémesen habzó barna sört.

– Hát… – Felemelte az italt, alaposan szemügyre vette, majd ivott pár kortyot. – Igaza is van. – A keze fejével megtörölte a száját, és felém fordult. – Örülök, hogy akad ebben a házban valaki, akinek van némi sütnivalója – folytatta széles vigyorral. – Nem úgy volt, hogy megtanítalak úszni?

Aznap éjjel ezt írtam fekete, keménykötésű jegyzetfüzetembe: A mosolya akár a nyár végi telehold. Rejtélyes. Csupa ígéret. Emlékszem, nagyon elégedett voltam a megfogalmazással. Ezután minden este megtöltöttem a füzetet a Tom iránti vágyakozásommal. Kedves Tom, írtam. Néha azt, hogy Drága Tom, sőt, azt, hogy Tom, drágám; de ezt a luxust nem túl gyakran engedtem meg magamnak; legtöbbször már az is boldoggá tett, hogy láthattam a kézírásommal megörökített nevét. Akkoriban még könnyű volt nekem örömet szerezni. Elég volt figyelnem, ahogy a kezem alatt megformálódik Tom neve. Majdnem elég.

Általában a napi eseményeket vetettem papírra nevetséges részletességgel, nem hagyva ki az azúrkék szempárt és a bíborvörös eget. Nem hinném, hogy valaha is megemlítettem volna Tom testét, holott nyilvánvalóan az volt rám a legnagyobb hatással; gondolom, inkább nemes vonalú orráról írtam (valójában elég lapos volt a nyerge, és benyomottnak tűnt), meg mély basszushangjáról. Nyilván számodra is világos, Patrick, hogy tipikus lány voltam. Annyira tipikus.

Majdnem három éven át áradoztam a füzetben a Tom iránti sóvárgásomról, egyre vártam a napot, amikor hazatér, és megtanít úszni.

Komikusnak találod a rajongásomat, Patrick? Talán nem. Gyanítom, számodra sem ismeretlen a vágy, és mindenki másnál jobban tudod, mennyire felfokozódhat, amikor nem adhatsz szabad folyást neki. Ahányszor csak Tom hazajött eltávozásra, valahogy mindig lemaradtam a vele való találkozásról, és mostanra felmerült bennem, hogy szándékosan tehettem. Talán épp azáltal nőtt a rajongásom, hogy vártam a visszatérésére, hogy letettem a valódi Tom látványáról, és inkább a füzetembe irkáltam róla?

Amíg Tom távol volt, belegondoltam, hogy ideje lenne életpályát választani. Emlékszem, a gimnázium vége felé, a vizsgák előtt behívatott Miss Monkton, az igazgatóhelyettes, és megkérdezte, hogy mik a terveim a jövőre nézve. A tanárok nagyon szerették, ha a lányoknak van terve a jövőre nézve, bár én már akkor is tudtam, hogy ez csak vágyálom, ami legfeljebb az iskola falain belül tűnik megvalósíthatónak. Az életben minden terv összeomlik, különösen a lányoké. Miss Monktonnak az akkoriban megszokott frizuradivathoz képest eléggé rakoncátlan haja volt: csupa göndör, ezüstös szállal teleszőtt fürt. Sejtettem, hogy dohányzik, mert a bőre árnyalata a jó ideje ázó tea színét idézte, gyakran ironikus mosolyra húzódó, száraz ajka mellett pedig feszes redő húzódott. Miss Monkton irodájában kijelentettem, hogy tanítani szeretnék. Akkor egyedül ez jutott eszembe; jobban hangzott, mint ha azt mondtam volna, titkárnő akarok lenni, és nem tűnt olyan abszurd ötletnek, mint ha azt böktem volna ki, hogy író vagy színésznő lennék, bár ezekről többször is ábrándoztam.

Azt hiszem, ezt még sosem vallottam be senkinek.

No, mindegy, Miss Monkton megcsavarta a tolla kupakját, hogy kattanjon egyet, és rákérdezett:

– Hogyan jutott erre a döntésre?

Eltűnődtem. Azt mégsem felelhettem, hogy „fogalmam sincs, mi egyebet tehetnék”. Vagy: „hát, nem úgy néz ki, mintha hamarosan férjhez mehetnék”.

– Szeretem az iskolát, tanárnő. – Amint kimondtam, rájöttem, hogy ez tényleg így van. Szerettem a rendszeresen megszólaló csengőt, a letörölt táblákat, a titkokkal teli, poros padokat, a hosszú folyosókon összezsúfolódó lányokat, a rajzóra átható terpentinszagát, az ujjammal végigpörgetett könyvtári katalóguscédulák surrogó hangját. Hirtelen elképzeltem magam, ahogy ott állok egy osztály előtt, csinos tweedszoknyában, takaros konttyal, és határozott, de igazságos viselkedésemmel kivívom a tanítványaim tiszteletét, szeretetét. Akkor még fogalmam sem volt, milyen parancsolgatós leszek, és hogy a tanítás mennyire megváltoztatja majd az életemet. Te is gyakran mondtad, hogy folyton pattogok, és igazad volt; tanítás közben hozzászokik az ember. Mert tudod, vagy te uralkodsz, vagy ők. Muszáj kiállnod magadért. Ezt korán megtanultam.

Miss Monkton ajka a jól ismert, feszes mosolyra húzódott.

– A tanári asztal túloldaláról eléggé másképpen fest ám a helyzet – jegyezte meg. Elhallgatott, letette a tollat, és az ablak felé nézett. – Nem akarom letörni az ambícióit, Taylor. De a tanításhoz óriási odaadás és rendkívüli gerinc kell. Nem arra célzok, hogy ne lenne jó diák. Csak azt hittem, hogy inkább valami irodai elfoglaltságot keres magának. Valami nyugalmasabb munkakört.

A hűlő teája tetején kialakult halvány, tejes sávra meredtem. A teáscsészét leszámítva nem tartott semmit az íróasztalán.

– És a szülei például mit gondolnak erről? – tudakolta ismét felém fordulva. Közben gyors pillantást vetett az ajtó fölé akasztott órára. – Készek támogatni ebben a tervében?

Anyának és apának még egy szóval sem említettem a dolgot. Azt is alig hitték el, hogy bejutottam a gimnáziumba; amikor annak idején apám megtudta, azonnal felemlegette az iskolai egyenruha árát, anyám pedig leült a kanapéra, a tenyerébe temette az arcát, és elsírta magát. Először örültem, mert azt hittem, büszke a teljesítményemre, és ez ríkatja meg, de amikor nem hagyta abba, megkérdeztem, hogy mi a baj, mire ezt felelte: – Mostantól minden megváltozik. Eltávolodsz tőlünk. – Később aztán esténként állandóan azért panaszkodtak, hogy túl sok időt töltök tanulással a szobámban, ahelyett hogy velük beszélgetnék.

Felnéztem Miss Monktonra.

– Mindenben támogatnak – jelentettem ki.

A mező felett elnézek a tenger felé ezeken az őszi napokon, amikor a szél a füvet borzolgatja, és a hullámok hangja olyan, mint a ziháló lélegzésé. Ilyenkor mindig eszembe jut, hogy volt idő, amikor hozzád hasonlóan én is megtapasztaltam intenzív és titkos érzéseket, Patrick. Remélem, ezt megérted, és remélem, hogy meg fogod bocsátani.

1957 tavasza. Tom leszerelt a katonaságtól, de még nem jött haza, mert belekezdett a rendőrségi kiképzésbe. Izgatottá tett a gondolat, hogy rendőr lesz belőle. Olyan bátor, felnőtt dolognak tűnt. Nem ismertem senkit, aki ilyesmit tenne. Otthon a rendőrség megítélése nem volt ennyire egyértelmű – nem igazán ellenségnek tekintették őket, inkább valamiféle ismeretlen dolognak. Tudtam, hogy Tomra rendőrként egészen más élet vár, mint amilyen a szüleimé, egy merészebb, nagyobb hatalommal bíró élet.

Chichesterbe jártam tanítóképző főiskolára, de gyakran találkoztam Sylvie-vel, annak ellenére, hogy egyre több időt töltött Royjal. Egyszer azt kérte, tartsak vele a görkorcsolyapályára, aztán amikor odamentem, kiderült, hogy magával hozta Royt, meg egy Tony nevű fiút, aki ugyanabban az autószerelő-műhelyben dolgozott, mint Roy. Tony eléggé szófukarnak tűnt. Velem legalábbis nem beszélt sokat. Miközben körbe-körbesuhantunk, néha odakiáltott valamit Roynak, aki szinte felé sem fordult. Főleg azért, mert egyfolytában Sylvie-t bámulta. Mintha képtelen lett volna levenni róla a tekintetét, nem nézett még a lába elé sem. Korcsolyázás közben Tony nem fogta meg a karomat, így sikerült többször is elé kerülnöm. A köröket róva az járt a fejemben, ahogy Tom rám mosolygott aznap, amikor bejelentette, hogy bevonul a hadtáphoz: a felső ajka úgy elkeskenyedett, hogy a fogsora felett szinte csak egy vonal látszott, a szeme résnyire szűkült. Megálltunk, hogy igyunk egy kólát, de Tony nem mosolygott rám. Megkérdezte, meddig járok még iskolába, mire ezt feleltem: – Örökké… tanítónő leszek. – Mire úgy sandított az ajtó felé, mintha a legszívesebben azonnal kikorcsolyázna rajta.

Nem sokkal ezután történt, hogy egy napos délutánon Sylvie-vel a Preston parkba mentünk, és amikor letelepedtünk egy padra a gyönyörű, susogó levelű szilfák alatt, közölte velem, hogy Royjal eljegyezték egymást. – Nagyon boldogok vagyunk – jelentette ki rejtélyes, halvány mosollyal. Rákérdeztem, hogy Roy kihasználta-e a helyzetét, de megrázta a fejét, és megint elmosolyodott, ugyanolyan sejtelmesen.

Jó ideig csak néztük az embereket, akik a kutyáikkal és a gyerekeikkel sétáltak a napfényben. Voltak, akik a Rotundában vásárolt fagylalt tölcsérét szorongatták. Sem Sylvie-nek, sem nekem nem volt pénzem fagylaltra; Sylvie továbbra sem szólt egy szót sem, úgyhogy megkérdeztem:

– Szóval… meddig mentetek el?

A park felé bámult, és türelmetlenül lóbálta a jobb lábát.

– Már mondtam – vetette oda.

– Nem. Nem mondtad.

– Szerelmes vagyok belé – szögezte le, kinyújtotta a karját, és lehunyta a szemét. – Tényleg szeretem.

Ezt nehezemre esett elhinni. Roy nem festett rosszul, de rengeteget locsogott a nagy semmiről. Emellett elég girnyó volt. Mintha a válla semmiféle súlyt nem bírt volna el.

– Te nem tudod, hogy ez milyen – felelte hunyorogva a barátnőm. – Szeretem Royt, és össze fogunk házasodni.

A lábam előtt serkedő fűre meredtem. Hiszen azt mégsem mondhattam neki: „Pontosan tudom, hogy milyen. Szerelmes vagyok a bátyádba.” Tisztában voltam azzal, hogy mindenkit kinevettem volna, aki az én bátyáimba szerelmes, és miért lett volna Sylvie más?

– Mármint úgy értem… – folytatta rám szegezve a tekintetét. – Tudom, hogy beleestél Tomba. De ez nem ugyanaz.

Az arcomba szökő vér lassan vörösre színezte a nyakamat, a fülem környékét.

– Marion, Tom nem az a fajta – mormolta Sylvie.

Átvillant az agyamon, hogy felállok és otthagyom. De remegett a lábam, és a mosoly az ajkamra dermedt.

Sylvie az állával egy fiú felé intett, aki hatalmas adag fagylalttal a kezében elment mellettünk.

– Ó, de szeretnék én is egyet – jegyezte meg emelt hangon. A fiú odalesett és végigmérte, de a barátnőm már újra felém fordult, és finoman megcsípte a karomat. – Ugye, nem baj, hogy ezt mondtam? – kérdezte.

Képtelen voltam válaszolni. Azt hiszem, sikerült biccentenem. Megalázottnak és összezavarodottnak éreztem magam, mást sem akartam, csak hazamenni, és végiggondolni, hogy Sylvie pontosan mire is célzott. Ez valószínűleg meg is látszott rajtam, mert egy idő után a fülembe súgta:

– Elmondom, hogy mi van Royjal.

Még mindig meg sem tudtam nyikkanni, de azért folytatta:

– Hagytam, hogy hozzám nyúljon.

Felé sandítottam. Sylvie megnyalta az ajkát, és felpillantott az égre.

– Furcsa volt – mesélte. – Nem igazán éreztem semmit, csak azt, hogy félek.

Rámeredtem.

– Hol? – kérdeztem.

– A Regent mögött…

– Nem úgy értem – szakítottam félbe. – Hol érintett meg?

Egy darabig csak bámult rám, de aztán látta, hogy nem viccből kérdeztem.

– Hát… te is tudod. Oda tette a kezét. – A tekintete fürgén lesiklott az ölemhez. – De mondtam neki, hogy minden mással várnia kell, míg össze nem házasodunk. – Nyújtózott egyet, és hátradőlt a padon. – Én benne lettem volna, de akkor már nem venne el, igaz?

Aznap este elalvás előtt sokáig töprengtem a hallottakon. Újra meg újra elképzeltem, ahogy ott ülünk a padon, Sylvie lóbálja azt a piszkafa lábát, és kijelenti: – Hagytam, hogy hozzám nyúljon. – Felidéztem a szavait, hogy tisztán, egyértelműen halljam őket. Megpróbáltam rájönni, hogy pontosan mit is mondott Tomról. De bárhogy forgattam a mondatot, nem igazán értettem. Csak feküdtem a sötétben az ágyamon, hallgattam anyám köhögését és apám némaságát, felhúztam az orromhoz az ágyneműt, beleleheltem, és arra gondoltam: Sylvie nem ismeri Tomot úgy, mint én. Én tudom, hogy milyen valójában.

Megkezdtem pedagógusi pályámat a Szent Lukácsban. Megtettem minden tőlem telhetőt, hogy kiverjem a fejemből Sylvie megjegyzését, és úgy végeztem el a főiskolát, hogy folyton arról fantáziáltam, milyen büszke lesz rám Tom, amikor megtudja, hogy tanítónő lettem. Nem volt semmiféle alapom azt gondolni, hogy büszke lesz rám, de ez nem akadályozott meg abban, hogy elképzeljem, amint hazatér a rendőri kiképzésből, és zakóját a vállán átvetve, fütyörészve végigballag a Burgessék házához vezető járdán. Felkapja Sylvie-t, megpörgeti (ebben az ábrándképemben a két testvér szívbéli jó barát volt), majd belép az ajtón, csókot nyom Mrs. Burgess arcára, és átnyújt egy nagy gonddal kiválasztott ajándékot (a Coty rózsaolaját, vagy – ha megkockáztat valami merészebbet – Shalimart); Mr. Burgess a nappaliban várja, és amikor megrázza a fia kezét, Tom belepirul az örömbe. Csak ezután ül le az asztalhoz, és amikor elé rakják a teáskannát meg a madeira süteményt, felteszi a kérdést, hogy tudja-e valaki, mi van velem. Mire Sylvie ezt feleli: „Marionból tanítónő lett… komolyan mondom, Tom, rá sem ismernél.” Tom arcát ekkor rejtélyes mosoly deríti fel, iszik egy korty teát, és a fejét ingatva így szól: „Mindig is sejtettem, hogy Marionban megvan a tehetség.”

Erről álmodoztam, amikor a munkába állásom reggelén végigmentem a Queen’s Park Roadon. Minden végtagomban remegőn lüktetett a vér, és rogyadozott a térdem, mégis szándékosan lassan lépkedtem, nehogy nagyon megizzadjak. Valami okból elhitettem ugyanis magammal, hogy mihelyt elkezdődik a félév, azonnal hideg lesz, sőt, talán esni fog, ezért gyapjúmellényt vettem fel, és egy vastag norvég mintás pulóver is volt a kezemben. Ehhez képest feltűnően derült reggel köszöntött ránk. A nap rásütött az iskola magas harangtornyára, az épület vörös téglafala szinte lángolt, és amikor beléptem a kapun, mintha vakítóan meredt volna rám az ablakok üvegtáblája.

Korán érkeztem, egyetlen tanulót sem láttam az udvaron. Az iskola nyáron heteken át zárva volt, de amikor befordultam a hosszú, néptelen folyosóra, megcsapta valami az orromat: édes tej és krétapor, amelybe belevegyült a gyerekek verejtékének szaga – ez utóbbinak önmagában is volt egy különleges, szutykos aromája. Mostantól fogva mindennap úgy megyek majd haza, hogy ez a szag árad a hajamból, a ruhámból. Ha éjjel elfordítom a fejemet a párnán, körülvesz az osztályterem mocska. Sosem sikerült teljesen elfogadnom azt a szagot. Megtanultam elviselni, de nem szoktam hozzá. Tomon is ugyanígy megéreztem a rendőrőrs bűzét. Mihelyt hazajött, azonnal ledobta az ingét, és alaposan megmosdott. Ez mindig is tetszett. Bár most felmerült bennem, Patrick, hogy amikor hozzád ment, talán magán tartotta az ingét. Hogy te talán kedvedet lelted a hipó és vér szagában, amit magával hozott a rendőrségről.

Azon a reggelen remegve megálltam a folyosón, és felnéztem egy Szent Lukácsot ábrázoló nagy faliszőnyegre: mögötte egy ökör, előtte pedig egy szamár téblábolt. A békés arckifejezésű, takarosan nyírt szakállú szent semmit sem jelentett számomra. Persze azonnal Tom jutott eszembe: hogy ő határozottan felszegné az állát, kihúzná magát, és feltűrné az inge ujját, megmutatva izmos karját. Az is felmerült bennem, hogy menekülőre fogom, és hazafutok. Ahogy egyre fürgébben lépkedtem a folyosón, láttam, hogy mindegyik ajtóra ki van írva a tanár neve; egyik sem tűnt ismerősnek, de még csak olyan névnek sem, amit valaha el tudtam volna képzelni magamnak. Az egyiken ez állt: Mr. R. A. Coppard (MA, Oxford). Egy másikon: Mrs. T. R. Peacocke.

Aztán léptek hangzottak fel mögöttem, és valaki megszólított:

– Üdv! Tudok esetleg segíteni valamiben? Maga lenne a friss hús?

Nem fordultam meg. Tovább bámultam R. A. Coppard nevét, és egyre az járt a fejemben, mennyi idő kellene ahhoz, hogy végigsprinteljek a hosszú folyosón a bejárathoz, onnan pedig kijussak az utcára.

A hang azonban nem hallgatott el.

– Figyeljen csak… maga Miss Taylor?

Úgy tippeltem, hogy az előttem álló, mosolygós nő a húszas évei vége felé járhat. Hozzám hasonlóan magas volt, a haja feltűnően fekete és nagyon egyenes szálú. Mintha valaki egy tálat borított volna a fejére, és a pereménél gondosan körbevágta volna, pont úgy, ahogy apám csinálta a testvéreim frizuráját. A rúzsa élénkvörös volt. A kezét a vállamra ejtette, és bemutatkozott:

– Julia Harcourt vagyok. Az ötödikeseket tanítom. – Amikor nem kapott választ, rám mosolygott, és így folytatta: – De ugye, maga Miss Taylor?

Bólintottam. Újabb mosoly, amitől rövid orra ráncokba gyűrődött. A bőrét megfogta a nap, divatjamúlt, zöld ruhája egyáltalán nem hangsúlyozta ki a derekát, és a lábán fűzős, barna bőrcipő volt, mégis vidám, felszabadult benyomást keltett. Talán eleven arca és még elevenebb ajka tehette; a Szent Lukács többi tanárával ellentétben Julia nem volt szemüveges. Néha eltűnődtem, hogy a pápaszemesek talán főleg a hatás kedvéért viseltek szemüveget, mert így mogorván elmeredhettek a kerete felett, vagy például lekaphatták az orrukról, hogy a bajkeverő felé bökjenek vele. Most már beismerhetem, Patrick, hogy az első iskolában töltött évben bennem is felmerült, hogy beruházzak egy szemüvegre.

– Az alsósok termei az épület másik részében vannak – mondta. – Ezért nem találod a nevedet az itteni ajtókon. – A tenyere még mindig a vállamon a pihent, amikor hozzátette: – Az első nap szörnyű. Én teljesen ki voltam borulva, amikor belevágtam. De túl fogod élni. – Nem válaszoltam, mire a keze lehullott a vállamról. – Arra van. Megmutatom. – Egy másodpercig csak álltam ott, és néztem, ahogy Julia elindul, olyan energikusan lengetve a karját, mintha a South Downs dombvidékén túrázna. Utánaeredtem.

Te is így érezted magad az első napodon a múzeumban, Patrick? Mintha valaki mást szándékoztak volna felvenni a munkára, de egy adminisztratív hibának köszönhetően hozzád küldték ki a megbízólevelet? Azért ezt nem hinném. De bennem ez munkált. Azt is biztosra vettem, hogy mindjárt elhányom magam. Kíváncsi voltam, ezzel vajon hogyan birkózna meg Miss Julia Harcourt… amikor egy felnőtt nő váratlanul elsápad, kiveri a víz, majd a reggelijét a folyosó fényesre suvikszolt kövére okádja, beterítve annak a takaros, fűzős cipőnek az orrát is.

De nem hánytam. Helyette Julia nyomában átbaktattam az épület hátsó részébe, az alsó tagozat szárnyába, amelynek külön bejárata volt.

Bevezetett egy osztályterembe, amely valósággal úszott a fényben, és már az első napomon világos volt számomra, hogy ezt a jellemzőjét nem szokták kihasználni. A széles ablakokon félig behúzták a virágos függönyöket. Nem láttam ugyan port a függönyökön, de azonnal megéreztem a szagát. A fapadló nem fénylett annyira, mint a folyosó köve. A terem bejáratánál a tábla még mindig őrizte egy másik pedagógus kézírásának szellemképét – a bal felső sarokban kivehető volt a kunkori nagybetűkkel írt dátum: „1957. július”. A tábla előtt hatalmas asztal és szék, mellettük állt a dróttal körbetekert fűtőtest. A gyerekek sorba rendezett, alacsony padjainak faülőkéi töredezettek, csorbák voltak. Más szóval, lehangolóan ismerős, megszokott látványt nyújtott az egész, leszámítva talán a függönyön átszűrődni igyekvő fényt.

Új tantermem különleges szöglete csak akkor tárult elém, amikor Julia lelkes tessékelésére beléptem. Az ajtó mögött, a sarokban, az ablak és az elfordított írószeres szekrény között egy szőnyeget terítettek le, rajta párnákat dobáltak szét. A képzésem során sosem jártam olyan osztályteremben, amelyben lett volna hasonló zug, és állítom, meghökkentett a puha párnák látványa az iskolai környezetben.

– Ó, igen – mormolta Miss Harcourt. – Azt hiszem, az előző tanítónő… Miss Lynch… abban a sarokban mesélt a gyerekeknek.

Rámeredtem a sárga-vörös mintás szőnyegre, a hozzáillő, vaskos, bojtos párnákra, és elképzeltem Miss Lynchet, ahogy a rajongó csemeték gyűrűjében fejből meséli az Alice Csodaországbant.

– Miss Lynch módszerei nem voltak szokványosak. Én inkább csodásan újszerűnek találtam őket. Bár voltak, akik nem értettek egyet velem. Jobb szeretnéd eltüntetni innen? – Rám mosolygott. – Szólhatunk a gondnoknak, hogy takarítsa el. Végső soron annak is megvan az előnye, ha a gyerekek a padokban ülnek.

Nyeltem egyet, és végre lett annyi levegőm, hogy megszólalhassak.

– Megtartom – feleltem. A hangom erőtlenül csengett az üres osztályteremben. Hirtelen rádöbbentem, hogy a szavaimon, a hangomon kívül nincs semmim, amivel betölthetném ezt a teret; ráadásul abban a pillanatban úgy éreztem, hogy a hangomnak sem vagyok egészen az ura.

– Csak rajtad áll – csiripelte Julia, és sarkon fordult. – Sok szerencsét. A szünetben találkozunk. – Mielőtt becsukta volna az ajtót, a kezét tisztelgésre emelte, és ujjai hegyével megérintette egyenesre vágott frufruját.

Odakintről gyerekhangok szűrődtek be. Felmerült bennem, hogy bezárom az összes ablakot, megszabadulok a zajtól, de az ajkam felett gyöngyöző sós veríték meggyőzött arról, hogy ezen a meleg napon nem lenne bölcs ötlet. Letettem a táskámat az asztalra. Aztán meggondoltam magam, és inkább a padlóra raktam. Megropogtattam az ujjaimat, és az órámra pillantottam. Háromnegyed kilenc. Végigsétáltam a termen, és a festékkel lekent téglafalakat bámulva igyekeztem felidézni a főiskolán kapott hasznos tanácsokat. De csak ennyi jutott eszembe: Tanulják meg mielőbb a tanulók nevét, és használják is minél gyakrabban. Megtorpantam az ajtónál, rámeredtem a felette függő bekeretezett reprodukcióra: Leonardo Angyali üdvözlete volt. Vajon mit gondolhatnak róla a hatévesek? Valószínűleg elragadtatva szemlélik Gábriel arkangyal izmos szárnyát, és hozzám hasonlóan elméláznak a finom, fürtös virágú liliomon. Hozzám hasonlóan valószínűleg nekik sincs igazán fogalmuk arról, hogy Szűz Mária mi mindenen fog még átmenni.

Ekkor kinyílt Szűz Mária alatt az ajtó, és a küszöbön megjelent egy kisfiú. Előrefésült fekete hajával olyan volt, mintha csizmatalp nyomát őrizné a homlokán.

– Bejöhetek? – kérdezte.

Ösztönösen azonnal el akartam nyerni a szeretetét, és legszívesebben azt feleltem volna, igen, ó, persze, gyere csak be, kérlek, de aztán észbe kaptam. Miss Julia Harcourt vajon beengedné a tanulót becsengetés előtt? Nem pimaszság a fiútól, hogy így szól hozzám? Végigmértem, megpróbáltam kideríteni a szándékát. A fekete, cipőkrémmel összekentnek tűnő haj nem sok jóval kecsegtetett, de a szeme ragyogott, és egyelőre a küszöb túloldalán maradt.

– Várnod kell – válaszoltam –, míg be nem csengetnek.

Lesütötte a szemét, és egy szörnyű másodpercen át azt hittem, elsírja magát, de aztán bevágta az ajtót, és hallottam, ahogy a cipője talpa csattog a folyosó kövén. Tudtam, hogy vissza kellene hívnom emiatt; ki kellene kiabálnom, hogy ne fusson, azonnal álljon meg, jöjjön vissza, és szenvedje el a kiszabott büntetést. Ehelyett azonban az asztalomhoz mentem, és igyekeztem lehiggadni. Fel kellett készülnöm. A táblatörlőért nyúltam, és letöröltem a tábla sarkáról az „1957. július” dátum maradékát. Kihúztam a fiókot, kivettem belőle néhány papírlapot. Később még szükségem lehet rá. Aztán úgy döntöttem, ellenőrzöm, hogy ír-e a töltőtollam. Suhintottam vele egyet, és sikerült fényes, fekete tintacseppekkel teleszórnom az asztallapot. Amikor szétmázoltam, feketére színezték az ujjaim begyét. Aztán a tenyerem is csupa maszat lett, mert le akartam törölni a tintát az ujjaimról. Az ablakhoz léptem, azt remélve, hogy a napon hamar felszárad.

Miközben tetszetősen elrendeztem mindent az asztalomon, az udvaron játszó gyerekek zsivaja egyre jobban felerősödött. Már olyan hangosnak tűnt, hogy azzal fenyegetett, elárasztja az egész iskolát. Egy felemás hajfonatú kislány egyedül ácsorgott az udvar sarkában, de amikor felnézett rám, azonnal hátraléptem az ablaktól. Aztán dühös lettem magamra a félénkségemért. Hiszen én voltam a tanítónő. Neki kellett volna meghátrálnia a tekintetem elől.

Ekkor egy szürke felöltős, szarukeretes szemüveget viselő férfi jelent meg az udvaron, és csoda történt. A zajt mintha elvágták volna, már azelőtt, hogy belefújt a sípjába. Az addig izgatottan visítozva játszó, vagy a kapu mellett álló fa alatt duzzogó gyerekek máris szaladtak, és megkeresték a helyüket a rendezett sorokban. Egy másodpercre csend támadt, majd meghallottam a többi tanár kopogó lépteit a folyosón, az osztálytermek nyíló és csukódó ajtajának magabiztos kattanását, sőt, egy nő hangját, aki az ajtó becsapódása előtt még nevetve hátraszólt: – Csak másfél óra a kávészünetig!

Az osztályterem ajtaja felé fordultam. Mintha olyan messze lett volna tőlem. A bevonuló gyerekek egyre közelebb értek, én pedig igyekeztem mindent aprólékosan megfigyelni, azt remélve, hogy az elkövetkező percek során képes leszek megtartani ezt a távolságot. A zsivaj fokozatosan ismét felerősödött, de azonnal elhalkult, amikor egy férfi felordított: – Csend! – Aztán hallottam, hogy sorra nyílnak az ajtók, és a csoszogó gyerekcipők időnként megcsikordulnak a fapadlón, amikor a tanulókat beengedik a termükbe.

Azt hiszem, nem lenne pontos, ha azt mondanám, hogy pánik fogott el. Nem izzadtam, és nem émelyegtem, mint korábban a folyosón, amikor Juliával találkoztam. Helyette valami hihetetlen zsibbadtság vett erőt rajtam. Nem tudtam rávenni magam, hogy az ajtóhoz menjek, és kitárjam a gyerekek előtt, még csak arra sem voltam képes, hogy az asztalom mögé lépjek. Megint a hangomra gondoltam, és eltöprengtem, hogy vajon hol tanyázhat a testemen belül, hol találnék rá, ha keresni kezdeném. Így álmodoztam, sőt, egy időre talán le is hunytam a szememet, azt remélve, hogy amint kinyitom, minden világossá válik; visszanyerem a hangomat, és a testem a megfelelő irányba tart majd.

Amikor felnéztem, egy fiút pillantottam meg elsőként, aki az ajtó üvegablakához tapasztotta az arcát. A végtagjaim még mindig nem engedelmeskedtek, így megkönnyebbülten vettem tudomásul, hogy nyílik az ajtó, és a cipőkrémhajú fiú gunyoros vigyorral megtudakolja:

– Most már bejöhetünk?

– Bejöhettek – feleltem, és a tábla felé fordultam, hogy ne kelljen végignéznem a bevonulásukat. Az a sok apró test, amely mind tőlem várta a felvilágosítást, az igazságot, az utasításokat! El tudod képzelni, Patrick? A múzeumban sosem találkozol a közönségeddel, ugye? Egy osztályteremben azonban nap mint nap szembe kell nézni velük.

Miközben a tanulók sugdolózva, kuncogva bemasíroztak, és csikorogva tologatni kezdték a székeket, én a kréta után nyúltam, és ahogy a főiskolán tanultam, felvéstem a tábla bal felső sarkába a dátumot. Aztán valami érthetetlen okból az jutott eszembe, hogy akár Tom nevét is felírhatnám a sajátom helyett. Annyira hozzászoktam, hogy minden este telekörmölöm vele a fekete jegyzetfüzetemet