for you

ellyne

.

KitKat-nek. Szeri!

f ül s z ö v e g

Skylar Lex élete maga a tökély. Az iskola legnépszerűbb diákja, ígéretes táncos, jó tanuló és a focicsapat kapitányának a barátnője. Csak hát van egy titka. Még hozzá az, hogy belezúgott Ensley Scott-ba. Skylar rájön arra, hogy őt nem korlátozzák a nemek, és elindul az önkeresés útján. A kaland, a szerelem, a megbántottság uralja életét, egészen addig, ameddig össze nem barátkozik Dior Bennett-el, a lázadó rockerrel…

Vajon Skylar hol találja meg a biztonságot?

S k y l a r

Hiszel a sorsban?

Talán két ember nem véletlen köt ki egymás mellett. Hogy most a jól betanult romantikus szövegre gondolok-e? Nem feltétlenül. A különbség a két gondolat között az, hogy én egy barátra vagy egy családtagra is gondolok. Talán két ember nem véletlenül alakítanak ki kapcsolatot egymással, hogy ott legyenek a szürke hétköznapok alatt a másik mellett, vagy akkor, amikor valamelyikük szíve gyógyulásra vágyik.

Akkor, amikor az egyik hülyeséget csinál, vagy amikor a másikkal éppen szakítanak.

Talán nem véletlen tapasztalják meg egyidőben az első csókot, hogy aztán együtt megbeszélhessék, kinek milyen volt.

Nem, nem a csoportos szexre gondolok…

Szóval ott van ez a személy, aki a barátod, a támaszod, és ott van melletted mindenben.

Még akkor is, amikor rájössz, hogy valójában nem az vagy, akinek eddig gondoltad magad…

S k y l a r

Remeg a gyomrom.

Igen, határozottan remeg a gyomrom, és mindjárt elhányom magam. Már vagy három órája a naplóm előtt ülök, kezeimmel pedig erősen markolom a hajamat. Elképesztő, hogy hónapok mennyire képesek megváltoztatni az életedet. Hogy vannak dolgok, amelyeket sejtesz egész életedben, de igyekszel nem venni tudomást róluk… Aztán egyszer csak megtörténik. Áttöröd a gátat.

– Sky, vacsora – kopogtat a nagynéném az ajtómon.

– Rögtön megyek – válaszolok.

– Minden rendben? – kukkant be a kis résen. – Eléggé… nyúzott vagy.

– Persze – kapom felé a fejem, ekkor pedig meglátom magam az ajtó melletti tükörben. A szemfestékem elmosódott, a szemeim alatt lila foltok éktelenkednek, a hajam pedig borzas, akár egy oroszlánysörény.

– Hát persze, hogy minden rendben – mosolyodik el kissé gúnyosan.

Mary belöki az ajtómat, majd egy határozott mozdulattal leül az ágyamra. Teljesen összegyűri a lila lepedőmet, amit az imént igazítottam meg, és ez kissé feszélyez. Igen, szőrszálhasogató vagyok, mert egyszerűen képtelen vagyok elviselni, ha a szobám nem úgy néz ki, ahogyan azt elképzeltem. A függönynek mindig frissnek, és jó illatúnak kell lennie, az asztalomon a mappák, könyvek és papírok szín szerinti sorrendben egymásra vannak rakva, és az ágyamon a takaró. Nos, semmi gyűrődés.

Lehet, hogy megőrültem? Egy tizennyolc éves lánynak nem kéne így viselkednie. Lázadnom kéne, és rossznak lenni. Legalábbis Mary ezt várná el tőlem.

– Mi a helyzet? – biccent felém.

Göndör, barna haját a feje tetejére rögzítette, és ebből a kontyból kis tincsek lógnak mindenfelé a homlokán. Hatalmas karika fülbevalója megcsillan a szobám tompa fénye alatt. Meglehetősen elegáns látszatot kelt a melegítő nadrág, és hosszú flaneling ellenére.

– Oké, ha nem akarsz beszélni…

– De akarok – fordulok felé. – Csak elgondolkodtam.

– Min?

– Hogy mennyire csajos vagy még az itthoni ruhádban is. Ez nem fair.

Elégedetten elmosolyodik.

– Ezt úgy hívjuk genetika. Majd belőled is előcsalogatjuk.

Megdobom egy papírgalacsinnal.

A szüleim katonaként szolgáltak, és egy bevetés alatt vesztették az életüket még akkor, amikor nagyon kicsi voltam. A tengeren túli bázison történt hatalmas robbanás áldozatai lettek. Alig emlékszem rájuk. A végrendelet Maryt kötelezte arra, hogy a gyámom legyen, ami neki egy áldás volt, hisz sajnos, nem tud teherbe esni. Emiatt nehezen is talál párt magának, mivel nem mindenki tudja elfogadni azt, ha már egy kész felnőtt gyereket kap, és sajátja nem lehet…

– Szóval? Hallgatlak.

Fáradt sóhajt hallatok, és megadóan dőlök hátra a székemen.

– Érezted már azt, hogy nem ismered önmagad? Hogy elhittél egy képet magadról, de rájössz, hogy nem te vagy?

– Persze, ez az életünk része. Bár az alapjellem nem biztos, de a többi változhat. Történt valami?

– Azt hiszem, össze vagyok zavarodva.

Mary előre dől, miközben lábait keresztbe teszi, és minden figyelmét nekem szenteli.

– Ugye tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz?

Pár pillanatig csak figyelem őt, és próbálok rájönni arra, hogy lehetek ekkora mázlista?

– Szóval, azt hiszem, van valaki, aki tetszik – vallom be. – És ez a valaki nem Jake.

Mary meglepetten néz rám.

– Ó… Ez most hirtelen jött.

– Tudom… Én csak nem tudom, mit tegyek. Ez nincs jól, mert Jake édes, aranyos, és minden lány arra vágyik, hogy randizhassanak vele, én meg… Én meg megcsalom.

– Várj, várj – teszi fel a kezét. – Attól mert tetszik valaki, még nem csaltad meg. Ha nem akarsz együtt lenni vele, ha inkább valaki mást ismernél meg, akkor szakíts vele.

– De megcsaltam, Mary – suttogom. – Én – hunyom le a szememet. – Ma csókolóztam valakivel.

Mary felvonja a szemöldökét.

– Ki kezdte?

– Tessék?

– Ki csókolt meg kit?

– Hát én… azt hiszem, én őt.

– Nem emlékszel? – néz rám hitetlenkedve.

– Én csókoltam meg őt.

– És… meddig tartott?

– Hát visszacsókolt, és sokáig.

Nagynéném lehunyja a szemeit.

– Igen, akkor határozottan megcsaltad Jake-et.

– Borzasztó vagyok! – temetem arcomat a kezem közé.

– Nem szeretném normalizálni a hűtlenséget, de ember vagy, nem vagy tökéletes. Édesem, nem lehet, hogy… már nem vagy szerelmes Jake-be?

Szerintem sosem voltam szerelmes belé, csak tetszett. Talán kicsit belé voltam zúgva régebben, de ennyi.

– Mi az a szerelem? – nevetek fel keserűen a tenyerembe.

– Nézz rám, Sky!

Nehezen, de megteszem.

– Szakíts vele, és mondd el neki őszintén, hogy valaki más tetszik. Fájni fog neki, de őszintének kell lenned.

Félek, mert nem akarom megbántani, de igaza van Marynek.

– Igazad van!

– Nekem mindig – mosolyodik el. – Gyere enni, közbe pedig mesélj nekem a másik srácról – csap rá a combomra, mielőtt távozna.

Mosolyogva nézek utána, de a bennem uralkodó hányinger még mindig tombol.

Ha tudná, hogy valójában nem fiúval csókoloztam, hanem egy lánnyal…

S k y l a r

Mintha a Twilight filmekben lennék, olyan érzést vált ki belőlem a kora reggeli biológia, és a kint tomboló vihar. Amíg a tanárra várok és arra, hogy a két seggfej ott elől ne veszekedjen azon, hogy ki böfög hangosabban, az emlékeim elragadnak. Ensley-re gondolok, a lányra, aki felforgatta múlt félévben a világomat. A lányra, akit alig két hónappal ezelőtt megcsókoltam. A lányra, aki elfelejtett szólni arról, hogy az apja állást kapott az ország másik felén, és minden szó nélkül lépett le egy hónappal ezelőtt.

Az emlékek elragadnak, és visszaemlékszem arra, amikor először találkoztunk. Közös feladatot kaptunk biológián, és bár eleinte nem voltunk szimpatikusak egymásnak, a sok együtt töltött idő arra késztett minket, hogy beszélgessünk. Ahogy megnyíltunk egymásnak, megláttam benne valami… vonzót, és mivel tudtam, hogy leszbikus, biztos voltam abban, hogy nem tűnne neki furcsának, ha ezt bevallanám. De nem ment, mert megijedtem saját magamtól. Miért érzem ezt, miért akarom megcsókolni őt, és miért akarok mindig a közelében lenni? Ezt a félévet is tanulótársakként töltöttük, és végül, amikor átmentem hozzá, hogy befejezzük a hosszú hetekig tartó projektünket, megcsókoltam… Aztán elszaladtam.

Ensley nagyon ki volt rám akadva, mert napokig kerültem őt. Görcsbe rándul a gyomrom, ahogy arra gondolok, mennyire féltem végül átmenni hozzá bocsánatot kérni. Elmondtam a félelmeimet, ő pedig megértett. Megígérte, hogy vár rám. Megígérte, hogy mellettem lesz, türelemmel. Csak hát az emberek hazudnak, ahogy ő is.

.

Amikor végigmegyek a folyosón, valahogy mindig az egóm kerül előtérbe. Tudom, hogy nem vagyok tökéletes, és sokan félnek tőlem a nyelvemnek köszönhetően. Nem, nem olyan értelemben, hanem mert éles. Mindent kimondok, amit gondolok, és ez bár lehetne erény, inkább csak megbántok vele másokat.

Nem is értem, hogy Jake hogyan tudta elviselni a természetemet. Talán ő volt az egyetlen, akihez tényleg, igazán kedves voltam.

Stacey a tánccsapat egyik tagja, aki még mindig mérges rám, amiért a háttérbe tettem, gonosz pillantást lövel felém, amikor elmegyek mellette. Ha nem akar a háttérben lenni, akkor nem kéne úgy táncolnia, mint egy darab fa. Nem értem miért rám mérges…

Amikor befordulok a pihenőszobába, akkor már a könyvespolc melletti kanapén találom Jake-et, aki a focicsapat dzsekijét hordja. Barna haja kissé kócosan mered az ég felé, ez pedig arra enged következtetni engem, hogy neki sem volt jó éjszakája.

Leülök mellé, ő pedig egyből elmosolyodik.

– Helló, szépségem – hajol hozzám, és megcsókol. Ez az érintés nem vált ki belőlem semmit, és elnézve az arcát, ő sem annyira izgatott.

– Minden rendben? – kérdezem kissé aggódva.

– Persze, csak szar éjszakám volt – dörzsöli meg fáradtan a szemeit, majd átkarol, és közel hajol hozzám. – És veled minden rendben?

– Jake, beszélnünk kell – kezdek bele azonnal, mire összevonja a szemöldökét.

A szívem hevesen ver, és érzem, ahogy ismét elkap a hányinger.

– De előtte kérdeznem kell tőled valamit.

– Oké!

– Elmondhatok neked bármit? De tényleg bármit?

Arca zavarodottá válik, és értetlenül megrázza a fejét.

– Persze… Minden rendben, Sky?

Nagyot sóhajtok.

Régóta ismerem őt, szinte gyerekkorom óta. Ő az egyik legnyitottabb, legelfogadóbb srác, akit ismerek. Van egy meleg csapattársa, Jonah Collins, aki bár utálja valamiért Jake-et, az én drága barátom mégis mindig ott van mellette, hiába nem viszonozza az ellenszenvét.

Úgy érzem megőrülök, ha valakivel nem oszthatom meg azt, ami bennem zajlik…

– Szóval… Gondolkodtam. Sokat. Kettőnkről.

– Rendben van.

– És arra jutottam, hogy szerintem nem kéne együtt lennünk.

– Ahm… Akkor te most szakítani akarsz?

– Hallgass végig, kérlek – teszem kezemet a combjára. – Nem arról van szó, hogy veled lenne baj. Velem sincs baj – pillantok rá. – Azon kívül, hogy jelenleg semmit sem tudok.

– Oké, Sky. Kezdek kicsit aggódni, mert már tényleg nem értek semmit.

– Megcsókoltam valakit. – Jake ajkai szétnyílnak. – Egy lányt. Megcsókoltam egy lányt. – Még döbbentebb az arca, és hirtelen körbe néz, hogy hall-e minket valaki. – Két hónappal ezelőtt…

– És? – kérdezi elnyújtva, miközben látom, totálisan elvesztette a józan eszét. Fejét rázva túr a hajába, miközben próbálja feldolgozni a hallottakat.

– Azt hittem, csak szimplán nyitott vagyok, de… Az igazság az, hogy ez a lány nekem tényleg tetszett. Most már biztos vagyok benne – vallom be nehézkesen.

Jake kissé hátradől, és még mindig sokk hatása alatt van.

– Ne haragudj, hogy rád zúdítottam, de… Te jó ég, úgy érzem megpusztulok, ha valakivel nem beszélhetek. – A könnyek csípik a szemeimet, és akármennyire is próbálom visszafojtani, a zokogás feltör belőlem, a testemben pedig remegni kezd. – Én csak, nem értem mi van velem, hogy eddig is ilyen voltam, vagy csak kíváncsi vagyok, vagy… mi a fene ez?

– Hé, hé, hé, nyugalom – ölel magához. – Minden rendben van, én itt vagyok. Bármikor beszélhetünk róla, rendben? – simogatja a hajamat.

– Nem tetszik, hogy így érzek – szipogok. – Annyira fáj, és magányos vagyok.

– Ezt meg hogy érted? Hogy érted, hogy magányos vagy? – kérdezi halkan.

– Ensley volt az.

– A tanulótársad?

– A volt tanulótársam – motyogom. – Egy hónapja lelépett. Az apja új állást kapott, de nem szólt róla. Nem értem miért. Azt hittem… – rázom meg a fejem, pedig nagyon jól tudom, hogy mi történt.

– Gondolhattam volna, hogy valami nincs rendben. Túl sokat lógtatok együtt – horkan fel. – Mi történt… köztetek? – kérdezi reszelős hangon.

– Stacey… Látta a csókunkat, és miután megbeszéltük, a suliban elkapott minket. Pár napig folyton Ensley-re járt, és ő úgy érezte, én nem védem meg, ami nem igaz – rázom meg a fejem, és rosszul vagyok attól, ahogy a hangja az elmémben ordít.

– Te neked könnyű! Te vagy Skylar Lex, a népszerű pom-pom kapitány, akinek mindenki lesi a kívánságát. És én? Egy egyszerű lány vagyok, akinek az érzéseivel senki nem foglalkozik.

– Te tényleg ezt gondolod rólam?

– Csak azt tudom, hogy Stacey engem bánt folyton, nem téged, holott, te csókoltál meg…

Megrázom a fejem.

– Hé, – emeli fel államat Jake, és aggódva méreget. – Ez nem könnyű, bár fogalmam sincs erről az egészről – rázza meg a fejét. – Viszont itt vagyok, ha kellek. Értem, hogy nehéz egy ilyen fantasztikus csaj mellett lépést tartani, de talán ő neki ez mind… túl sok volt. Nem tudom. Lehet szeretett meghúzódni a háttérben, aztán bumm, jött ez a Stacey-s szarság. Ilyenkor az ember elbizonytalanodik.

– Tudom, hogy igazad van, de… – sóhajtok –, nem lépnék le minden szó nélkül. Még annak ellenére sem, hogy előtte összevesztünk ezen az egészen.

– Igen, erre tényleg nincs mentség – suttogja, majd szorosabban magához von, és tudom, bár semmi nem jobb még, de ha egy olyan barát, mint Jake mellettem van, akkor minden rendben lesz.

S k y l a r

Egy hónappal később

Napok óta nem voltam iskolában.

Ennek az oka egyszerű. Egy idióta szemét meglátott engem régebben Ensley-el, és naná, hogy pont akkor, amikor megcsókoltam. A szemét lefotózta, és elküldte pár embernek. Kész is lett a pletyka. A leszbikus szöszi rámászott a pom-pom pipire, aki végig csak álkapcsolatban állt Jake Bakerrel, hogy leplezze a valódi szexuális irányultságát. Dühös vagyok, mert úgy érzem, az egész balhét egyedül viszem el a hátamon, és bár már sokkal jobban vagyok, kevésbé fáj az, hogy Ensley elhagyott, mégsem tartom fairnek, hogy egyedül bírkózzak meg ezzel az egésszel.

Átfordulok a másik oldalamra, és kibámulok az ablakon, amin keresztül beszűrődnek a meleg napsugarak. Alig várom, hogy vége legyen a holnapi napnak és megkezdődjön a nyár.

Kopogásra leszek figyelmes, és fejemet az ajtóm felé fordítom.

– Tessék?

Azt hiszem, hogy megint Mary az, hogy szóljon, főzött egy nagy adag kávét, de Jake dugja be a fejét az ajtón.

– Hé, zavarok?

– Még nem haltam meg – mosolyodom el, mire feltart egy nagy szatyrot. – Fánkot hoztál? – ülök fel hirtelen, mire megtorpan.

– Aha, szóval mégsem vagy beteg.

Fáradt sóhaj hagyja el a számat, és felhúzom a lábaimat.

– Tökéletesen teljesítettem az elmúlt félévben. Megengedtem magamnak egy kis pihenőt.

– Az utolsó héten? – vonja fel a szemöldökét, majd leül az ágyam végébe, és előhúzza a papírzacskóból a fánkos dobozt. Meglengeti előttem, de végül nem adja oda. – Csak akkor kapod meg, ha őszintén elmondod, miért nem jöttél.

– Nem hiszem el, hogy őszintén kérdezed.

– Tudom, hogy a kép és a pletyka rengette meg a mindennapjaidat, de a kérdésem nem ez. Fáj még?

– Fontos volt. – A volt szót kiemelem. – Nagyon megbántott, tudod jól, de már sokkal jobb.

– Akkor jöjjön a jó hír, most mindenki azon agyal, biszexuális vagy, és sok srác szerint ez tökre szexis.

– Nem arról beszélnek, hogy meleg vagyok? – kérdezem kíváncsian.

– Tudom, hogy tetszettem neked, szóval alátámasztottam, hogy határozottan érdeklődsz mindkét nem iránt – vigyorodik el.

– És ez téged milyen helyzetbe hozott? – kérdezem, mire ráfagy a mosoly az arcára.

– Azt hiszik, én üldöztelek el a csajok pártjára a rossz állóképességemmel.

Próbálom elfojtani a mosolyomat.

Az egész North High tudja, hogy volt valami Ensley és köztem, de Mary-nek még egy szót sem szóltam, márpedig lassan, nagyon lassan hozzá is el fog jutni a pletyka. Nem túl nagy város ez.

– Sajnálom, Jake – fogom meg a kezét. – Nem akarom, hogy miattam legyen rossz neked.

– Hát igen, ki kell engesztelned. Mondjuk holnap filmezünk, és te fizeted a pizzát.

Szemeimet forgatva nevetek fel.

– Megegyeztünk.

– De pénteken, azaz holnap – hajol közelebb. – Bejössz a suliba!

– Mi van?

– Az utolsó táncpróba. Nem hagyhatod cserben a lányokat. Vasárnap játszunk a West High ellen, és számítunk rátok.

Lehunyom a szememet, és hátradőlök az ágyamon, miközben lassan magamra húzom a takarómat.

– Nem akarok bemenni – mormolom.

– Egyszer szembe kell nézned velük.

– Félek, Jake – sóhajtok fel. – Mi van, ha belefutok egy homofób seggfejbe?

– Ott leszek melletted. Szinte minden óránk együtt van, Sky – rántja le rólam a takarót. – Ne felejtsd el, hogy ki irányít. Ki hozza az iskola szabályait öntudatlanul?

– Az csak addig működött, ameddig sebezhető voltam.

Jake ismét magához vesz egy papírzacskót, de most egy másikat. Előhúzza a pamut pólót belőle, ami a szivárvány színeiben pompázik, és az ölembe dobja.

Te jó ég…

– Akkor eldöntheted, hogy sebezhető leszel, vagy pedig erős. Az önfelvállalás az új… menő.

Elmosolyodom, a szívem pedig megtelik melegséggel, amiért ilyen jó legjobb barátom van, és nem haragszik rám, amiért csókolóztam egy lánnyal a tudta nélkül…

– Még azt sem tudom, mi vagyok – vallom be halkan.

– Hát, előtted áll az élet, hogy kiderítsd – vigyorodik el. – De az biztos, hogy nem vagy heteró.

– És ha ez változik?

– Tíz éves korod óta bele vagy zúgva Scarlett Johansonba – nyög fel.

Ez igaz. Miatta festettem gesztenyebarnára a hajamat is. Persze eredetileg is volt benne egy kis vöröses árnyalat, de azért nem voltam egy Fekete Özvegy.

– Jól van… Igazad van.

– Nem muszáj bekategorizálnod magad, és senkinek sem tartozol magyarázattal. Oké?

Pár pillanatig csak nézünk egymásra, és mintha szemei a lelkemig hatolnának, olyan érzésem van. Megértjük egymást. Lassan elmosolyodom, és ez most az elmúlt napokhoz képest végre őszinte.

.

Valaki azt mondta egyszer nekem, hogy nem magától az eseménytől félünk, hanem az érzéstől, amit kivált belőlünk. Ha ezen úrrá leszel, akkor szabaddá válsz. Ez még rendben van. Mert ott van a másik, hogy jobban félünk előtte, mint akkor, amikor megtörténik. Mert amikor megtörténik, már nem is olyan rossz. Ez lehetne egy jó mentőöv az ember számára. De csak lehetne…

Ki volt az a seggfej, aki ezt elhitette velem régen?

Az emberek felének még mindig nincs bátorsága a szemembe nézni, mert attól félnek, tudok róluk valamit, és kiterítem a nyilvánosság elé bosszúból. Viszont azok, akik eddig sosem mertek elém állni és beszélni a problémájukról, hirtelen úgy kezdenek el ömleni a szavak a szájukból, amikor meglátnak engem, mint késő nyári estéken a hirtelen jött zivatar.

Ilyen Stacey Corner is, aki eddig méltón viselhette a kétszínű, gyáva kígyó jelzőt magán. Most már az is elmondható róla, hogy egy kétszínű, bátor kígyó, akinek teljesen elment az esze.

Ott állok a folyosón, miközben az emberek sugdolóznak, beszélnek rólam, és kíváncsian várják, hogy mi fog történni. Lány bunyó, vagy talán valami rosszabb? Van annál is rosszabb?

Stacey szőke haját a füle mögé simítja, miközben önelégült mosolyra húzza telt ajkait. Egy kicsit alacsonyabb nálam, és ezt próbálom kihasználni, amikor kihúzom magam, kezeimet pedig karba teszem. Hasonlóképp tesz ő is, majd a vállával becsukja a szekrény ajtaját.

– Szia, Skylar. Hogy vagy mostanság? – Nem válaszolok, csak felvonom a szemöldököm. – Tetszik a pólód – pillant gunyorosan a szivárványos anyagra.

Széles mosolyra húzom a szám.

– Igen, Jake-től kaptam ajándékba. Tudod egyeseknek nincs szükségük arra, hogy hazudozzanak arról, milyenek is ők valójában.

– Egyeseknek nincs szükségük arra, hogy kikerüljön róluk egy kép, ami leleplezi őket.

Elkomorodom.

Annyi mindent szeretnék mondani, de folyton Mary szavai járnak a fejemben. Bosszút csak a gyengék állnak, és nem túlzottan emberi dolog. Emellett pedig azt is megtiltotta, hogy bármikor kezet emeljek valakire, mert az erőszak csak erőszakot szül. Ehhez most nagyon, de nagyon nehéz tartanom magam, mivel Stacey pofája megkívánja azt a pofont, aminek vágya most bizsergeti a tenyeremet.

– Ez az én dolgom! – lépek közelebb hozzá. Hangom halk, és nem ígér neki túl sok jót. – Ehhez nem volt jogod.

– Szabad országban élünk – nevet fel hitetlenkedve, miközben könyveit a mellkasához szorítja, és fejcsóválva kikerül.

Elkapom a karját.

Meglepetten néz rám, amikor felé fordulok.

– Sajnálom az anyádat, hogy egy ilyen szerencsétlen utálatos nőt hozott a világra.

Stacey elkomorul, szemeiben megjelenik a fájdalom, ajkait pedig dühösen összeszorítja. Elégedettség önti el a mellkasomat, ahogy ránézek. Az embernek érezni kell azt a fájdalmat, amit másnak okozott…

Szemben állunk egymással, miközben a feszültség örvénye körbe lengi a testünket. Ekkor hirtelen előtör a körülöttünk álló diákok tengeréből az iskola pszichológus, Miss Weather.

– Mi történik? – kérdezi értetlen hangnemben.

Összevont szemöldökkel pillant rám, majd az előttem álló Stacey-re. Fekete keretes szemüvege mögött felcsillannak a nagy kék szemei, miközben kihúzza magát. Ma szintén nagyon, de nagyon csinos. Fekete hosszú haját begöndörítette, és a fehér blúzát beletűrte egy stílusos ceruzaszoknyába. Néha, de csak néha, annyira irigy vagyok ennek a nőnek az önbizalmára, még akkor is, ha próbálom ezt leplezni.

Stacey nem válaszol, ahogyan én sem, mire Weather körbenéz.

– Halló? Valaki megmondaná, mi történik itt?

Figyelmeztetően nézek a tánctársaimra, akik hátrébb lépnek, és nem mondanak semmit.

Amikor viszont észreveszem, hogy Stacey el akar menni, hirtelen megszólalok.

– Stacey lefotózta, hogy egy lánnyal csókolózok, majd közzétette úgy, hogy még nem álltam készen a coming out-ra.

A szavak kibuknak belőlem, és nem tudom őket megállítani. Elmosolyodom, amikor Stacey dühösen rám mered.

Miss Weather meglepetten néz rám, majd megköszörüli a torkát.

– Ahm… Oké. Miért csináltad ezt? – fordul Stacey felé.

– Igen, Stacey, miért csináltad ezt? – teszem karba a kezeimet. – Talán nem a kezeletlen feszültséged okozta? Talán kéne beszélned erről Miss Weatherrel.

– Samantha – pillant rám komoran.

– Skylar vagyok.

A nő felsóhajt, és fáradtan megmasszírozza az orrnyergét.

– Stacey, Skylar-nek igaza van. Délután keress meg. Vannak nyári időpontjaim is.

Amikor a pszichológus hátat fordít nekünk, Stacey megtört tekintettel néz rám, de én megsimítom a karját.