© Soltész Béla, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Szerzőfotó © Moraru Beatrice

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-620-609-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Zéró

– Képzeljük el, hogy a vaginánkon keresztül lélegzünk!

Edina alig bírja a húzódó izmok fájdalmát. Úgy érzi, rögvest szétszakad ott lenn, ahogy a monitor előtt spárgába ereszkedik, de pont ez a gyakorlat lényege. Legalábbis ezt magyarázza a YouTube-videón Rózsahegyi Renáta, aki mélyeket lélegzik, és a kezével mutatja, hogyan áramoljon a levegő egyre fel, az ölétől a törzsén és a fején át az ég felé.

Edina próbálkozik, de nem megy neki. Pedig nagy szüksége lenne arra a belső egyensúlyra, amit Rózsahegyi Renáta online nőijóga-kurzusa ígér. Hetek óta nem tud végigaludni egyetlen éjszakát sem, és sokszor annyira görcsöl a hasa, hogy a munkahelyén ki kell kéredzkednie a vécére. Ilyenkor csak ül a lehajtott deszkán, és a saját légzését figyeli. Ki, be, ki, be, amíg el nem múlik a görcs.

Zsolti Edina háta mögött áll az ajtófélfának támaszkodva. Csendben jött be a szobába, és szótlanul nézi, ahogy a menyasszonya próbál még lejjebb ereszkedni a spárgába. Aztán hangosan és kicsit erőltetetten nevetni kezd.

– Én meg a faszomon keresztül! – mondja.

– Azon keresztül mit? – kérdezi Edina. Hátra akar fordulni, de a letapadt izmok visszahúzzák.

– Lélegzem! Sőt, sört is tudok inni vele! Úgy felszívom vele, mint egy szívószállal!

Zsolti kimegy a szobából. A jógát aláfestő chillout zene sem tudja elnyomni a röhögését.

Edina arra gondol, hogy a pszichológusa azt mondta a múltkor, hogy a stressz mindig sok tényezőből áll össze, és természetes, ha valaki a nagy nap közeledtével egyre izgatottabbnak érzi magát. De az álmatlanság meg a görcsök már arra utalnak, hogy itt ennél többről van szó. Pláne, hogy még csak október eleje van, az esküvő pedig májusban lesz. A vőlegénye is izgul, ugye, kérdezte szenvtelen hangon, és Edina nem tudta, mit feleljen.

Zsolti visszajön. A konyhából behoz egy sört, kibontja, pohárba önti. Kigombolja a nadrágját.

– Férfijóga! – mutatja a pohárba lógó faszát.

Edina tudja, hogy ez csak egy vicc. Zsolti humora ilyen. Így ismerte meg, így szereti, de ezen most nem tud nevetni. Mégis mosolyra húzza a száját. Reméli, hogy Zsolti minél gyorsabban visszahúzza a nadrágját, és nem mondja azt sem, hogy fáj a háta.

Zsolti gerince jólesően kiroppan, ha elélvez. De csak akkor, ha álló helyzetben van közben, úgyhogy Edinának vagy a konyhaasztalra hasalva kell csinálnia, vagy szájjal. Fáj a hátam, na, egy kis kényeztetést hadd kapjak, ezt szokta mondani.

Aztán amikor Edina csinálja, de közben fintorog, Zsolti azt mondja neki: gondolj arra, hogy szeretsz.

Ha meg kiköpné utána, akkor azt: nyeld csak le, legalább lesz valami meleg a gyomrodban.

Csak azt ne mondd, hogy fáj a hátad, csak azt ne mondd, mantrázza Edina.

Zsolti nyújtózkodik, és a szemén látszik, hogy pontosan tudja: ha azt akarja mondani, hogy fáj a háta, akkor azt fogja mondani.

Rózsahegyi Renáta hónapokkal ezelőtt Balira költözött, de az üzleti számításai nem váltak be. Havi háromszáz dollárt fizetett a klubtagságért a Namaste Centerben, és bár nagyon sokat fejlődött szakmailag, a többi kiadással együtt (három és fél millió rúpia a kibérelt apartman, százharminc euró a Cipruson bejegyzett vállalkozása és a könyvelése, és akkor még az étel-italt, ruhákat, a videókhoz összevásárolt dekorációt nem is számolta) minden hónap masszív deficitre jött ki, és egyszer már az állampapírjaiból is el kellett adnia, pedig megfogadta, hogy csak a kamatot fogja felvenni.

Az univerzum jeleket küld, de ezekből a jelekből sokféle karmikus mintázatot ki lehet olvasni, gondolja.

Éppen hozzáfogna, hogy felvegyen egy újabb jógás videót, amikor Cătălin hazaér. Ledobja az edzéscuccát, lerúgja a sportcipőjét, és elfekszik a rattankanapén. Renáta nézi a férfi izmos, szőrös lábát, és már éppen rá is kívánna, de az elkoszolódott fehér frottírzoknijától kirázza a hideg, és alábbhagy a vágya.

– Where have you been? – kérdezi.

– Doing things – mondja Cătălin.

Renáta arra gondol, hogy ezt a választ szíve szerint nem hagyná annyiban, mert lerázónak, lekezelőnek érzi, de a férfi angolja nem túl jó. Lehet, hogy csak nem tudja kifejezni magát. Nem tudja elmondani, milyen dolgokat csinált.

Sóhajt. A családja és a legjobb barátnői már tudják, hogy van valakije, és nagyon boldogok ettől. „Nemhiába küldtük a pozitív energiát, végre megtaláltad a boldogságod. Annyira megérdemelted a válásod után!” Ilyeneket írtak neki Messengeren. Képet még nem tett ki Cătălinról se Facebookra, se Instára, és a YouTube-videóiban sem szerepel a férfi. Pedig kifejezetten jóképű. Furcsa, de Renátát egy kicsit feszélyezi, hogy Cătălin román. Nem is tudja, miért, talán abban a történetben, amit elképzelt, a Balin rátaláló szerelem amerikai vagy ausztrál kell, hogy legyen, netalántán brazil. Olyan, mint Javier Bardem az Ízek, imák, szerelmekben. Azt a filmet legalább tizenötször nézte végig, amíg zajlott a válás, és nagy szerepe volt abban, hogy épp Balira költözzön.

Meg hát, akármennyire is nevetséges, a magyar fülnek a Cătălin női névnek hangzik, és folyamatosan magyarázkodnia kellene, hogy nem lett leszbikus, hanem egy román férfival jött össze, akinek, hát istenem, az a neve, hogy Cătălin – ez egy teljesen normális férfinév Romániában.

Cătălin egyébként itt Balin Carlónak nevezteti és olasznak adja ki magát, úgyhogy Renáta is beszélhetne róla így, csak valahogy nem áll rá a szája a hazugságra.

– Carlo – szólal meg bátortalanul, hogy tesztelje, mit szól hozzá a férfi.

– What – néz fel a telefonjából Cătălin. Nem mutat semmilyen reakciót.

– Carlo – mondja még egyszer Renáta, most már bátrabban.

– What – mondja még egyszer a férfi, kicsit ingerültebben.

– I love you – mondja Renáta.

– I love you too – mondja a férfi, és Renátát jóleső érzés kezdi átjárni, de a férfi hozzáteszi, hogy baby, és ezzel elront mindent.

– Please go to the other room. I have to make a video – mutat a kanapé előtti jógamatracra Renáta.

A férfi bosszúsan fújtat, de feltápászkodik a kanapéról és átmegy a másik szobába. Renáta felveszi a padlóról a sporttáskát és a cipőket, és utánaviszi.

– Carlo – suttogja magának, egészen halkan, aztán füstölőket gyújt, meditatív zenét rak be az egyik telefonról, ráteszi a tripodra a másik telefont, és elindítja a felvételt.

– Te már megint híztál – mondja Gabinak Zsolti. A pufók arcú, szőke lány csak egy fintorral válaszol.

Lajos megteríti az asztalt. Először a vendégségbe érkező Zsolti és Edina elé kerül a lapos- és a mélytányér, aztán a feleségének, Böbének és a lányának, Gabinak terít meg, végül saját magának.

A hatodik hely, Erzsi néni széke az asztalfőn üres, oda nem kerül teríték.

– Szanyiczkiék ügyvédje hívott ma – mondja Böbe, a padló felé mutatva. – A beázás miatt.

– Nem fizeti a biztosító? – kérdezi Zsolti.

– Nem.

– Ajaj, sokba lesz az akkor – mondja Edina.

– Egy vagyonba – helyesel Lajos.

A palócleves finom, mint mindig.

– Hiába, a mama receptje – mondja Zsolti, és Erzsi néni üres széke felé bök a fejével.

Böbe szúrós pillantást vet Zsolti felé, aki erre elhallgat. A köztük lévő tizenkét év miatt Böbe még mindig úgy viselkedik az öccsével, mint egy pótanya, aki akármikor lekeverhet egy tockost.

Öt kanál lapátolja a levest. Ha a mama itt lenne, gondolja Böbe, Zsolti sokkal magabiztosabb lenne, mert tudná, hogy ő a kedvenc gyerek, a későn született, kivételezett fiúcska, míg Böbének hallgass lenne a neve, hiába ő mos, főz, takarít az anyjára és vezeti a háztartást gyakorlatilag egyedül. A bamba férje meg a magának való lánya csak akkor csinál bármit, ha kiosztja nekik az utasításokat, lépésről lépésre, ahhoz meg általában nincs türelme.

Zsolti ezzel szemben csak belibben ide havonta egyszer a savanyúképű menyasszonyával, Edinával, akinek tíz év után végre-valahára megkérte a kezét, és úgy viselkedik, mintha étteremben lenne.

A csendet végül Zsolti töri meg. – Hogy megy az új suli? – kérdezi Gabit.

– Megy – mondja Gabi.

– Mit is tanulsz?

– Gazdálkodás és menedzsment szakos vagyok.

– Az is mennyibe lesz még – mondja Böbe.

Lajos leszedi a levesestányérokat és behozza a töltött csirkecombot.

– Merre járhat most? – kérdezi Zsolti, az üres széket bámulva.

– Legutóbb Indonéziából jelentkezett – válaszol Böbe, amíg a combokat szedi.

– Az szép hely lehet – mondja Edina.

– Biztos nagyon szép ott – bólogat Lajos.

– Minek ismétled meg folyton, amit mond? – csattan fel Böbe.

Lajos lesüti a szemét.

– Böbe – mondja Zsolti. – Megkértelek már sokszor, hogy ne…

– Itt, az én lakásomban nekem te ne… – támaszkodik az asztal lapjára Böbe, mint aki fel akar állni, de ülve marad.

– Nem a te lakásod – mondja Zsolti.

– Zsolti, Zsolti, Zsolti – szól közbe Lajos.

– Ne szólj bele – mondja Zsolti és Böbe egyszerre.

Megint csend van. Eszik a töltött csirkecombot.

A pszichológus bólogatott, amikor Edina azt magyarázta, hogy a vőlegénye egy magabiztos és gondoskodó személyiség, és sokat viccelődik, ami azért jó, mert a közös nevetés általában oldja a stresszt. A pszichológus aztán azt kérdezte, hogy megkérdezheti-e, milyen a szexuális életük. Edina ezt furcsállotta. Miért kérdezi azt, hogy megkérdezheti-e, ha közben már meg is kérdezi, de azt válaszolta: persze.

Zsolti megint suttyomban jön be a szobába, és megint elneveti magát. Edina már hátra sem fordul, még akkor sem, amikor a férfi közli, hogy fáj a háta.

A videón egy hosszú gyakorlat után Rózsahegyi Renáta felemelkedik a spárgából, kihúzza magát a batikolt kendőkből és pálmafonatokból összeállított háttér előtt, és azt mondja:

– És most lélegezzünk újra az orrunkon keresztül!

Edina közben zsebkendőt keres, mert az ondó végigfolyt az állán és a nyakán.

– Na, folytasd csak – mondja Zsolti, a fejével a képernyő felé bökve. – De aztán nehogy a végén ez a ribanc kilélegezze a levegőt a szobából!

Nevet, ahogy kilép az ajtón.

– A pinájával! – kiabál be a másik szobából.

Edina hallja a gurulós szék nyekkenését. Tudja, hogy a férfi leült a laptopja elé, és most meg fogja írni a jógás sztorit a Facebookra. Persze kiszínezve. Zsolti szinte minden nap posztol valami vicceset. Sokan lájkolják, főleg nők, akiket Edina nem ismer.

A pszichológus azt kérdezte Edinától, hogy féltékeny-e, miután a szexuális életükkel kapcsolatban a nő csak annyit mondott: jó. A féltékenységről viszont már sokkal többet beszélt. Igen, azt hiszem, féltékeny vagyok, mondta, és talán ez is van a stressz hátterében. Amikor elmentek megbeszélni a szertartás részleteit, Zsolti kedves volt és humoros, amilyen más nőkkel szokott lenni, és az anyakönyvvezető, egy harmincöt körüli, szép nő nagyon hangosan nevetett minden viccén. Milyen szerencsés maga, mondta Edinának, aki úgy érezte, nem kap levegőt. Mi a baj, kérdezte, mire Zsolti mosolyogva azt válaszolta, hogy allergiás az én drágám, remélem, nem rám.

Az anyakönyvvezető felkacagott, és ahogy Edina azt a kacér nevetést meghallotta, öklendeznie kellett, de mindent megtett, hogy ezt ne mutassa ki, mert akkor talán az anyakönyvvezető azt gondolta volna, hogy Edina terhes, és meg is kérdezte volna azon a mézesmázos hangján, és akkor szinte biztos, hogy Zsolti ezzel kapcsolatban is elsütött volna valami ízléstelen viccet.

Napok óta pókinvázió van Balin, és Renáta hiába szedi le az összes hálót és ragadós pamacsot a szoba sarkaiból, a bútorokról és a ventilátorokról, reggelre újból teleszövik az egészet.

– Carlo – kiabál Renáta. Leadná a pókhálós partvist a létráról, de a férfi nem jön oda, úgyhogy kénytelen óvatosan egyensúlyozva lemászni. Már majdnem sikerül leérnie a padlóra, amikor a partvis feje a törtfehér nyári ruhájához ér, és belekeni a szürkés ragacsot.

– Fuck! Carlo! Where are you?

Lehet, hogy valami baja történt? Ijedten lép be a másik szoba ajtaján. A férfi hátrafordul, felemelt mutatóujjával csendre inti, aztán visszafordul. A kezében horgászbot, a csalit a légkondi elé tartja. Egy barnászöld gekkó bújik ki óvatosan a készülékből. Bámulja a horogra tűzött legyet, aztán hirtelen megcélozza a hosszú, rózsaszín nyelvével, de Carlo megrántja a botot, és a damil a plafonhoz csapja a gekkót, aztán a földre zuhan. Látszik, hogy a horog belülről szúrta át a kis fejét, az egyik aranyszínű szemét is kitolta a helyéről.

Renáta megszédül. Carlo leteszi a horgászbotot, megkeresi a légkondi távirányítóját és megnyomja a bekapcsoló gombot. A készülék egy kicsit kerreg, de beindul, és elkezdi hűteni a szobát.

– Finally! – mondja büszkén a férfi, miközben letépi a gekkót a horogról és kidobja a szemetesbe. – We will have cold.

Renáta kimegy a fürdőszobába és megmossa az arcát. Mire visszajön, Carlo már felöltözött és a hónalját dezodorozza.

– Where do you go? – kérdezi a nő.

– Doing things – válaszolja a férfi.

– What kind of things?

– Earn money.

Renáta elkezdené mondani, hogy az online sportfogadásokhoz, amivel Carlo pénzt keres, legalábbis az állítása szerint, nem kell eltűnnie fél napokra, innen a kisszobából is nyugodtan csinálhatná, de nem akar balhét. Még mindig az átszúrt fejű gekkót látja maga előtt, és úgy érzi: megnyílt egy karmikus víznyelő a szobában, és jobb is, ha a férfi elmegy, mert helyre kell állítani az egyensúlyt, ehhez pedig az kell, hogy egy banánlevélből varrt áldozati kosárkát helyezzen el a padlón, ahol a gekkó kilehelte a lelkét, és frangipánivirágokkal szórja körbe, ahogy a balinézek is tennék. Carlo ezt csak kinevetné. Menj nyugodtan, mondaná a férfinak, de már csapódik az ajtó.

Mielőtt hozzáfoghatna a szertartáshoz, pittyen a telefonja. Egy régi követője az, aki már hónapok óta részt vesz a fizetős nőijóga-kurzusán. Privát órát akar, sürgősen, és érdeklődik, hogy mennyibe kerül.

Eléggé kéne a pénz, gondolja Renáta, de ez az Edina nevű nő valóban régi és megbízható kliens, nem szabad elriasztani.

Hatvan dollár, írja neki Messengeren. Az elég baráti ár, teszi hozzá magában.

Látja, hogy Edina látta az üzenetet. Leteszi a telefont a kisasztalra. Már kellemesen lehűlt a szoba, le is lehetne állítani a légkondit, de nem bír hozzáérni a távirányítóhoz. Elhelyezi az áldozati kosárkát a padlón, körbeszórja virágokkal, meggyújtja a füstölőt. Újra a telefonjára néz.

Edina nem válaszolt.

Zsolti két cserepes virágot hozott ajándékba, mint mindig. Két fokföldi ibolyát, a lilát Böbének, a rózsaszínt Erzsi néninek. Böbe udvariasan megköszöni.

– Boldog névnapot – mondja halkan Edina.

Böbe beviszi a két virágot a nappaliba. Az asztalon öt teríték, az asztalfő üres.

– Mióta van oda? – kérdezi Zsolti.

– Hét hónapja – válaszol Gabi.

– Nem igaz, hogy nem tud egy e-mailt írni néha – mondja Zsolti. – Vagy ha fenn lenne Facebookon.

– Nekünk ír – mondja Gabi. – Postán.

– És nekünk miért nem szóltok róla?

Böbe visszaér az étkezőbe. Épp meghallja a kérdést, nagyot sóhajt.

– Merre járt eddig? – kérdezi Zsolti.

– Indiában kezdte – mondja Gabi. – Utána Srí Lanka. Thaiföld. Szingapúr. Most meg Indonézia.

– És mit csinál?

– Azt csak ő tudja – mondja Böbe.

– Képet nem küldött?

– De. Egyszer. Lajos!

Lajos a vitrinhez lép és leemel egy borítékot. Kihúzza belőle a polaroid képet: Erzsi néni ott áll azon a strandon, amivel a thaiföldi utakat szokták hirdetni, mellette két oldalt két izmos férfi, vízimentők vagy búvároktatók, ki tudja.

– Az ő korában! – sóhajt Böbe.

– Phuket – mondja Gabi. – A James Bond-szikla.

Megint csend van. Lajos süteményt hoz be.

– Hatlapos! – mondja Edina, egy kicsit túlzott jókedvvel.

– A finom hatlapos – ismétli meg Lajos.

Csendben eszik meg.

– Legalább szórakozik egy kicsit – mondja végül Zsolti.

– És mi? – kérdezi Lajos. – Szerinted nem lenne annak a pénznek helye itt is? Szanyiczkiék már feljelentéssel fenyegetőznek, hogy csináltassuk meg a repedt csövet.

– Végül is a mama nyert a lottón – mondja Gabi. – Az övé.

– Mindenkinek kéne jutnia belőle – néz rá Böbe.

A falióra halkan tiktakol.

– Mit is mondtál, mit tanultál erről az egyetemen? – kérdezi Lajos Gabit. – Hogy mondják ezt a közgazdaságban?

– Zéró összegű játszma – feleli Gabi.

– Miket tudsz te – csóválja a fejét Zsolti. – Mintha tegnap lett volna, amikor még a BMX-szel tekertél Siófokon fel-alá, emlékszel? És azt kiabáltad, hogy Zsoltibácsi, peca, peca! Ugye? Ma meg már ilyeneket mondasz!

Gabi az üres tányért bámulja.

– Kávét? – kérdezi Lajos.

Edina megrázza a fejét.

– Indulunk lassan – mondja Zsolti.

Szed-e gyógyszert, kérdezte a pszichológus. Nem, csak az allergiaszezonban napi egy Allegrát, válaszolta Edina.

Mindennel megpróbálkozik, a routert is kihúzza és visszadugja, de nem tud csatlakozni a Zoom-híváshoz. Pedig napok óta nagyon várta, hogy Rózsahegyi Renátával privát órája legyen. Még soha nem beszélt vele, nem voltak egy időben egy hívásban, de annyi videóját látta, hogy úgy érzi, mintha a legjobb barátnője lenne.

Nézi az üres képernyőt. „An error occurred. Please try later”.

Kimegy a fürdőszobába. A lehajtott ülőkére kuporodik és rágyújt.

Fél a vécézéstől, amióta pár hónapja egy patkány mászott elő a csészéből, és bár csak egy pillanatig néztek farkasszemet, Edina hisztérikus zokogásban tört ki. Zsolti nem akart hinni neki. Biztos képzelődsz, mondta. Itt nem lehetnek patkányok. Ez nem egy olyan lakás, ami patkányos. Szerinted ez egy patkányos lakás?

Nem a lakást akartam szidni, mondta volna Edina, ez egy remek lakás, a te lakásod, ezerszer megbeszéltük, hogy a te neveden marad, nem azért mondtam. De Zsolti csak nem hagyta abba, napokig ezt hozta fel újra és újra, hosszasan ecsetelve, hogy Edina nem becsüli meg azt, ami van.

Edina a lehajtott ülőkén kuporog és cigizik. Zsolti kopogás nélkül nyit be. Színpadias mozdulatokkal legyezi a füstöt és erőltetetten köhög.

– Cigizni is tudsz már a pinádon keresztül? – kérdezi.

A következő alkalommal majd beszéljünk többet a vőlegénye viselkedéséről, mondta a pszichológus, de nem lett következő alkalom.

Edina egy pillanatig azt akarja mondani Zsoltinak: beszélnünk kell, de végül azt mondja:

– Kérlek, pucold ki a kádat. Tele van minden a szőröddel.

Zsolti már veszi is a válaszhoz a levegőt. Látszik rajta, ahogy megtelik a tüdeje, fúvódik fel az egész ember, és Edina arra gondol, hogy a fürdőszobában valóban mindjárt elfogy az oxigén, Zsolti ki fogja szívni innen az utolsó molekulákat is.

A légkondi megint megáll, de most nem azért, mert egy gekkó szorult bele. Elment az áram az egész partszakaszon, csak ott égnek a fények, ahol van generátor. Berregnek az áramfejlesztők, enyhe benzinszag száll a levegőben.

Renátáéknak nincs generátora. Töksötét van, mindjárt éjfél, de Pesten még csak délután öt, akkor tudna csatlakozni Edina. Ha néhány percen belül nem jön vissza az áram, lőttek a magánórának. Pedig mennyire kéne ez most! Renátának az a hatvan dollár nagyon jól jönne a következő havi tagságihoz a Namaste Centerbe, mert a karácsony közeledtével árat emeltek, most jön a főszezon. És biztosan Edinának is nagyon nagy szüksége lenne arra a spirituális decluttering gyakorlatra, amit megbeszéltek.

Hülye áram, gyere vissza, fakad ki Renáta, de aztán elszégyelli magát, mély levegőt vesz, és arra gondol: minden, ami történik, okkal történik.

Le kéne menni a kisboltba rizstésztáért és gyümölcsért, gondolja. A pénztárcájához nyúl. Egy rózsaszín százezer rúpiást lát benne. Kábé kétezer forintot ér, abból pont meg tud venni mindent, amit akar. Kihúzza a tárcából, és észreveszi, hogy a bankjegy lyukas. Már megint! Milyen szar papírból csinálják itt a pénzt! Nem fogják elfogadni a boltban, mehet a bankba kicserélni, de míg a kisbolt egész éjjel nyitva van, a bank csak reggel kilenckor nyit.

Renáta ül a sötét szobában egy gyertya fényénél, és folynak a könnyei.

Carlo a kanapén fekszik, izzad, fújtat. Nemrég ért haza, kimerültnek tűnik.

– Do you have money? – kérdezi Renáta. – I have to buy food.

– You don’t have money? – kérdezi a férfi.

– Not now. But I will go to the bank tomorrow.

Carlo a rövidnadrágja zsebéből előhúz egy százdollárost.

– Bring back the change – mondja.

Renáta elindul a boltba. Amikor odaér, épp egy kisminkelt, színes ruhákba öltözött, fehér bőrű öregasszony lép ki onnan, sörösüveggel a kezében. Elég részegnek tűnik. Renáta húsz percet tölt a boltban, ebből öt perc maga a vásárlás, és tizenöt perc, amíg a boltos, Ketut egy elemlámpa fényénél gyűjti össze a kasszából, a nadrágzsebéből és a felesége táskájából a másfél millió rúpiányi visszajárót. Amikor Renáta visszaér az utcájukba, kiabálást hall.

– Carlo! Carlo!

Renáta áll, kezében a szatyrokkal, és nézi a sötét utcát.

Dörrenő hangot hall, mint amikor két vasúti kocsi egymásnak ütközik. Felgyulladnak a fények a házakban.

A színes ruhákba öltözött öregasszony a házuk előtt áll. Carlo az ablakból hajol ki, és olyan mozdulatokat tesz, mintha egy legyet akarna elhessegetni.

Észreveszi Renátát. Gyorsan behúzódik a szobába, és bezárja az ablakot.

Az öregasszony nem tágít.

– Carlo! – kiabálja. – Second round?

Zsolti és Edina talán még a kocsihoz sem ért ki a karácsonyi vacsora után, amikor Böbe benyit az anyja szobájába. Elkezdi kidobálni a ruháit a fiókokból: az olcsó blúzok, melltartók, harisnyák, pongyolák halomba gyűlnek a parkettán. Kiszórja a lejárt gyógyszereit, az újságjait, a fotóalbumát.

A fotóalbumát aztán felveszi és visszateszi. Egyedül az marad a fiókos szekrényben.

Lajos benyit.

– Menj ki – mondja halkan Böbe.

– Ne hozzam be a szemetest?

Böbe Lajosra néz, aztán egy kicsit oldalra, a távolba fókuszálva. Lajos is odanéz, mintha a horizontot kémlelnék. Mintha Erzsi néni után bámulnának a messzeségbe, és mintha nem akadna fenn a tekintetük mindjárt pár méterrel arrébb, a megbarnult tapétán.

Ami egyiküknek sem jut eszébe, az az, hogy a Föld gömbölyű, és Indonézia pont a talpuk alatt van, abban az irányban, mint Szanyiczkiék beázott plafonja.

Csak sokkal távolabb.

Laura, 28, egy kilométerre

A nőt, aki ma faképnél hagyta, Lilinek hívják. A randi húsz percéből Lili tizenkilenc percen át Bret Easton Ellisről beszélt, hogy mennyire imádja a könyveit. Csillogott a szeme, amíg magyarázta, hogy milyen undorítóak azok a yuppie-k, és mennyire zseniális, ahogyan megírja ezt a gusztustalan világot.

Ágoston persze egy betűt sem olvasott Bret Easton Ellistől, de nem is ez volt a lényeg. Nem a munkáról vagy a tanulásról szokta kérdezni a nőket, hanem arról, hogy mit olvasnak éppen. Lilinél ez bejött. Ha a nő felszabadultan beszél, az már jó jel, ezt tanulta egy kurzuson. Huszonhárom percet kell felszabadult, jó hangulatú beszélgetésben tartani a nőt: akkor fog először a szexre gondolni. Ezt is azon a kurzuson tanulta, jó sokba került, de legalább megtanult néhány technikát.

Hétkor ültek be ide, és hét húszkor Lili azt hazudta, hogy nála maradt a kollégája belépőkártyája, és ki kell ugrania a Madách térre, öt perc, mindjárt visszajön. Azóta négy és fél óra telt el, majdnem éjfél van már, Ágoston pedig egyedül itta le magát.

Arra gondol, hogy Lilinek épp egy olyan gazdag köcsög kellene, mint amilyenekről olvas. Hogy ez a nő azt akarja, hogy a seggéről szívja a kokaint összetekert százdollárossal egy ilyen.

Megint átbaszott a Tinder, motyogja.

Körbenéz. Hatalmas, élő növények lógnak a falakról, meg is lehetne venni őket. Negyvenötezerért például egy másfél méteres avokádófát, látja az árcímkét. Megbirizgálja az egyik levelét, mire a csapos figyelmeztetően megköszörüli a torkát.

Lili nem jött össze.

Ez most persze nem volt annyira kellemetlen, mint múltkor a Rebekával, akit már az első randin ki kellett kísérni Kőbányára, a kínai piacra enni, mert ő egy street food szakíró, vagy legalábbis ezt mondta magáról. És minden jól ment, Ágoston még a garnélát is rendesen meg tudta pucolni, de aztán észrevette, hogy az édes chiliszósznak az a márkája, hogy Healthy Cock. Egy nagy kakas állt peckesen az emblémán, csak hát a cock szó kétértelmű, úgyhogy Ágoston röhögni kezdett. Rebeka nem nevetett, hanem azt mondta, hogy szerinte ez nem vicces, és Ágoston vagy lélekben még mindig nyolcéves, amiért ilyesmin vihog, vagy pedig titokban buzi, be is jelzett egy kicsit a gaydar, amikor találkoztak. Akárhogy is, mindkét esetben hosszú pszichológiai munkára volna szükség, és ezt a munkát, már bocsánat, de Rebeka nem hajlandó elvégezni. És felállt az asztaltól, az utcán fogott egy taxit, Ágoston pedig ott maradt a kőbányai gyárépületből kialakított kínai piacon, aztán felszállt egy buszra, de rossz irányba, és valahol egy lakótelepen kötött ki, ahonnan egy taxi végre visszavitte a belvárosba.

Vagy Flóra. Ő bezzeg nem volt szégyenlős, ride the cock carousel, ezt mondta, hogy így fejezi ki az angol azt, amit ő nem akar csinálni. Ágostonnak időbe telt, amíg felfogta, de aztán hangos röhögésben tört ki, és Flóra is vele nevetett. Ez jó, gondolta Ágoston, ha együtt nevetünk, az már jó. Csak az okozott gondot, hogy Flóra halkan beszélt, a mellettük lévő asztalnál pedig egy irritálóan hangos család ült, apa, anya és két kamasz gyerek, akik egyfolytában egymást piszkálták, a szülők meg szidták őket. Ágoston már majdnem beszólt nekik, de Flóra észrevette, mire készül. Legyél megértő, kérte, őket is nyomja többféle viszonyrendszer, azért ilyen disszonánsak. A hegemón kapitalizmus és a szétbomló patriarchátus a szülőket, az infokommunikációs forradalomból eredő generációs szakadék meg a gyerekeket.

Ágoston le volt nyűgözve. Nagyon tetszel, mondta, de valószínűleg nem kellett volna. Flóra sóhajtott, a szemeit forgatta, és nem lett második randi.

Ágostonnak elfogyott a söre. – A happy hour még tart, ugye? – lép a pulthoz.

– Elnézést, uram, nincs happy hour, és nem is volt – válaszol a csapos.

Ennek ellenére kér még egy sört, visszaül az asztalához, és újra előveszi a telefonját. Két órával korábban még azt az appot akarta megkeresni, ami segít elkerülni, hogy többet igyon a kelleténél, de végül csak a Tindert nyitotta meg.

Húzogatja a nőket, balra, balra, jobbra, balra, jobbra. A szomszéd asztalhoz harminc körüli csehek vagy szlovákok ülnek le. Gazdagnak tűnnek. Kíméletlenül kopogó szótagjaik közül Ágoston mintha kábítószerek neveit hallaná ki. Röhögnek. Ásványvizet isznak.

Leteszi a telefont az asztalra, a távolba mered. Voltak nők, akikből egyetlenegy dologra emlékszik. Az egyiket úgy hívták, hogy Szende. A másik gusztustalan verseket és novellákat olvasott, margarinnal síkosított ujjazásról, meg arról, hogy valaki nyers májat zabál egy halott nő arcáról. A harmadik folyton használati utasítást adott magához, rólam azt kell tudni, hogy, velem kapcsolatban egy szabály van, hogy. A negyediknek akkora melle volt, hogy alig bírt a levesestányér fölé hajolni az étteremben.

És egyszer látott egy gyönyörű nőt a buszon, tényleg gyönyörűt, sírnia kellett, annyira akarta, hogy az övé legyen, de mással volt, leszállt, Ágoston pedig a buszon maradt a végállomásig, és nem ment oda a megbeszélt helyre, ahol egy Maja nevű nő várta, akiről annyit tudott, hogy fogászati asszisztens. A végállomáson aztán a sofőr leparancsolta a buszról. Addigra már folytak a könnyek az arcán.

Most is lehetne ilyen pillanat, de szerencsére Lili azért annyira nem volt jó nő.

A plafonról egy ventilátor lóg láncon. Ágoston nézi, ahogy a lánc körkörösen mozog, és az jut eszébe, hogy olyan, mint egy táncosnő ringó csípője. Önfeledten bámulja.

– Maga is elég kanos, mi? – kérdezi egy reszelős hang.

Ágoston odafordul. Egy ötvenes, szakadt férfi ül a szomszéd asztalnál. Honnan tudja? Ennyire látszik?

A férfi vigyorog. Részegnek tűnik. Ha én őt részegnek látom, gondolja Ágoston, az azt jelenti, hogy még nálam is részegebb.

Visszafordul a saját asztalához, és a telefonjára néz. Semmi.

– Meghívhatom egy italra? – kérdezi a férfi.

– Köszönöm, nem kérek semmit – válaszol Ágoston.

A férfi vállat von és a pulthoz megy. Kér két Jägert, fizet. Visszaviszi Ágoston asztalához és odaül.

Ha már így alakult, Ágoston felemeli a poharat. Szó nélkül koccintanak, lehúzzák a felest.

– Zsiga.

– Ágoston. Miért ült ide?

– Az előbb azt mondta a női hang, hogy koccintsak magával.

– Milyen női hang?

– Olyan a fejem, mint egy rádió. Bejön rajta minden.

– Tessék?

– Amikor kicsi voltam, két hangot hallottam, a kisördögöt és a kisangyalt. Szép, kerek mondatokban beszéltek. „Segíts anyukának!” „Ne haragudj apukára” – ezeket mondta a kisangyal. „Kend össze fikával apuka arcát, amíg részegen alszik a kanapén” – ilyesmiket meg a kisördög.

– Tényleg?

– Igen. De néhány éve olyan fura lett minden hang. „A második kijáratnál térjen le jobbra.” „Akciós menü a KFC-ben.” „Pénisznövelés, ötven százalék.” Mintha gépek beszélnének hozzám.

Ágoston tovább issza a sörét. Zsiga hosszasan magyarázza, hogy régen mindig tudta, hogyan kell élni. Megmondták a fejében a hangok. Autófényezőnek tanult, mert a kisangyal azt mondta, hogy azzal sokat lehet keresni. A kisördög azt akarta, hogy inkább legyen rockzenész, de nem hallgatott rá. Aztán a kisangyal azt mondta, hogy hagyja abba a melót, mert rossz a tüdejének, a kisördög meg azt, hogy vállaljon be még több kocsit, mert most pörög igazán a biznisz. Zsiga abbahagyta, a segédje vette át a műhelyt, aztán három évre rá meghalt tüdőbajban.

Ágoston hallgatja a történetet, de azért közben megint előveszi a telefonját, és a Tinderen húzogatja a nőket, jobbra, balra, balra.

Aztán meghalt a felesége, meséli Zsiga, a gyerekei meg kimentek külföldre, az egyik Angliába, a másik Dániába. Itt maradt utánuk az üres ház, Zsiga eladta, most itt él egy garzonban a Wesselényi utcában, van kétszázmilliója, de nem tudja, mire költse. És a hangok folyton beszélnek hozzá, mintha éjjel-nappal telefonon hívogatnák a biztosítók meg a Telekom, olyan. Hiába üvölt velük, nem hagyják abba sosem.

– Az gáz – mondja Ágoston.

– És mennyi mindenre lehet költeni, nem? Mondták, hogy a VV Szonja hirdeti magát, hát basszam meg százezerért? Vagy a Gój Motorosokat támogassam? Miért mondanak nekem ilyeneket?

– Ahogy tökéletesedik a mesterséges intelligencia, úgy lesznek egyre célzottabbak a hirdetések – mondja Ágoston. – Azt gondolják magáról, hogy ezek a dolgok érdekelhetik.

– Lehet… De sokszor hülyeséget mondanak.

– Miért, talán a kisangyal mindig jókat mondott?

– Nem. A Klárit például biztos, hogy nem kellett volna elvennem.

– Na ugye.

– Mindegy, most már úgyis meghalt szegény.

Ágoston megint elbambul. A növényekkel szemközt egy szőnyeg van a falra szögelve, szétcsúsznak a szemei előtt a minták. Galambokat vél felfedezni a geometrikus alakzatokban.

– Azt tudtad, hogy a gerlék mindig párban repülnek? – kérdezi Zsiga.

– Ezt is a női hang mondta?

– Igen.

– Romantikus a kis kurva.

Zsiga felnevet. Ágoston a Tindert pörgeti, hátha Zsiga végre megunja, és visszaül a saját asztalához. De Zsiga közelebb húzódik, a képernyőre néz, és azt mondja: balra.

– Pedig ez elég jó – ellenkezik Ágoston.

– Most azt a hangot hallom, amelyik általában jó tanácsokat ad – mondja Zsiga. – Balra.

Ágoston nézi a profilt. Andrea, 24, két kilométerre. Babaarca van, szőke haja, és viszonylag nagy melle.

– Balra! – ismétli meg erélyesen Zsiga.

– Oké – sóhajt Ágoston.

Mercédesz, 32, három kilométerre. Sötétvörös haj, vékony, helyes, bár egy Pál Feri atya-idézet van a profilján bemutatkozás helyett.

– Balra! – mondja Zsiga.

És így megy tovább sokáig, balra, balra, balra, balra.

Aztán felbukkan Laura, 28, egy kilométerre. Barna, egyenes haj, homlokra feltolt napszemüveg. Fotós, azt írja magáról. Meg hogy szeret nevetni.

– Jó lesz – mondja Zsiga. Ágoston jobbra húzza.

„It’s a match!”

Felnevetnek és egymás tenyerébe csapnak.

– Megkeressük? – kérdezi Zsiga.

– Persze – válaszol Ágoston.

Zsiga azt mondja, hogy a Király utca felé kell indulni. Ágoston már nem biztos benne, tudja-e, hol vannak, de hosszasan mennek előre, talán a Gozsduban, talán arra merőlegesen. Úgy érzi, mintha egy akadálypályán haladna, csupa színes fény, rengeteg szembejövő ember, és jobbról-balról beúszó mondatfoszlányok. Hello, do you want to try our craft beer? Ágoston elég részeg, Zsiga pedig elég öreg ahhoz, hogy angolnak tűnjenek. Az ajtók előtt cigizők tömegei között vágnak át, a thai étterem és a borbár étlapos lányai mint szirénhangok hívogatják őket.

De nem néznek se jobbra, se balra, csak mennek egyenesen, előre, a Király utca felé, hogy megtalálják Laurát, aki a Tinder szerint már nagyon közel lehet.

Kevesebb mint egy kilométerre.

Tartalom

Zéró

Laura, 28, egy kilométerre