TOM SWETERLITSCH

„A tudományos fantasztikum és a krimi egy újabb korszakalkotó keveréke.”

Pittsburgh Tribune-Review

„Már az alaphelyzet is végtelenül izgalmas, de Sweterlitsch még egy lenyűgöző világvége-látomást is belevisz a képbe. […] A gyilkosság felderítésének és az emberiség végzetének a kapcsolata csak az egyik élvezetes motívum ebben a sötét, letehetetlen thrillerben. A másik maga a főszereplő, Moss, aki egy szívós, sebezhető, de ugyanakkor nagyon szerethető karakter.”

The Guardian

„A tudományos fantasztikum, a thriller, az egzisztenciális horror és az apokaliptikus irodalom felkavaró keveréke. […] Ennek a regénynek két jellemzője biztosítja az erejét: Sweterlitsch gondosan megtervezett történetvezetése az utolsó oldalakig izgalomban tartja az olvasót, komor képei és lírai írói stílusa pedig feledhetetlen olvasmánnyá teszik a könyvét.”

Kirkus Reviews

„Ez a tudományos-fantasztikus thriller, amelyet az Eredet és a True Detective – A törvény nevében fúziójaként emlegetnek, az NCIS egyik titkos ügynökének a munkáját követi nyomon, aki egy furcsa gyilkosság és a gyilkosság során eltűnt személy után nyomoz, amelyek a vég felé sodorhatják az emberiséget.”

Io9

„A bűnügyi irodalom és a lenyűgöző tudományos fantasztikum magával ragadó irodalmi egyvelege. A regény újításai sokrétűek. Sweterlitsch előveszi az alternatív valóságokat, az időutazást, a fejlett technológiákat és még a Philip K. Dick által ihletett bűnmegelőzési intézkedéseket is. Csodálatos könyv! Nagyon ajánljuk.”

The Missourian

Thomas Sweterlitsch: The Gone World

Copyright © 2018 by Thomas Sweterlitsch

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Thomas Sweterlitsch: The Gone World

G. P. Putnan’s Sons, an imprint of Penguin Random House, LLC, New York, 2018

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-530-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-531-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Devin Watson

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sós Dóra Gabriella

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Sonjának és Genevieve-nek

„Titkát, ha jól hallom, magadba hordod

annak, mit a jövendők árja hoz:

és a jelenre nézve más a dolgod?”

Dante: Pokol, X. ének

(Babits Mihály fordítása)

PROLÓGUS

2199

Figyelmeztették, hogy olyan dolgokat fog látni, amelyeket az elméje nem ért majd meg. Egy halott erdő, tél – soha véget nem érő tél, régi tüzektől megfeketedett, jéggel borított fák, kidőlt törzsek, elszenesedett ágak csipkéje. Órákig tartott, amíg végigküzdötte magát a halott fenyőkön, de a szkafandere melegen tartotta. A vékony védőruhában legalább aránylag szabadon tudott mozogni. A szkafander narancssárga volt, a gyakornokok színe: ez volt az első útja a távoli jövő Földjén. Bármerre is nézett, mindenfelé csak a fagytól sápadt eget és a kidőlt fákkal teli tájat látta. Két nap is volt – az a sápadt korong, amelyet ő is ismert, és annak a jelenségnek a hófehér sugárzása, amelyet az instruktora Fehér Lyuknak nevezett. Ez a terület egykor Nyugat-Virginia volt.

Messze járt az alaptábortól, és egyre jobban aggódott amiatt, hogy időben visszatalál-e a kvadkomphoz a visszaindulás előtt. A dózismérője színekkel jelezte, mekkora sugárzásnak van kitéve, és élénkzöldje az elmúlt pár óra során egy algás tó piszkoszöldjévé fakult. Megfertőzte ez a hely, amelynek levegőjéből és talajából fémgőzök és olyan apró részecskék párologtak, hogy azok még a védőruháján is áthatoltak, egyenesen a testébe. Az instruktora KCSN-eknek nevezte ezeket – kvantumcsatornás nanorészecskéknek. Egyszer megkérdezte az instruktorát, hogy a KCSN-ek olyanok-e, mint egy apró robotraj, de a férfi azt mondta neki, hogy inkább a rákra hasonlítanak – beveszik magukat a sejtjei mikrocsövecskéibe, és ha elég sok bejut a szervezetébe, akkor vége. Nem azért, mert meghal, magyarázta neki – látni fogja, mit tesznek a KCSN-ek az emberi testtel, de előfordulhat, hogy a tudatalattija nem akar majd hinni a szemének, és olyan undort fog érezni, hogy mindenáron tagadásba menekül majd.

Az egyik megégett fa, egy fehér hamulepellel borított, kopasz fenyő még mindig állt – és amikor a nő elhaladt mellette, a táj megváltozott körülötte. Még mindig az erdőben járt, még mindig tél volt, de a fák már nem voltak kormosak, és nem hevertek a földön. A fenyők buján zöldelltek, noha még mindig hó borította őket. A távolabbi fák csúcsa legörbült a jégtől. Hogy kerültem ide? Maga mögé nézett; nem látott nyomokat, még a sajátjait sem. Eltévedtem. Átküzdötte magát az ágak és a fenyőtűk között, bár már a lába emelgetése is kimerítette a hóban. Odaért egy másik leégett, fehér fa mellé, amely ugyanúgy nézett ki, mint az előző – halott volt, hamuval borított csontvázágakkal. Ugyanaz a fa lett volna, ami mellett egyszer már elment? Körbejárok, gondolta. Átmászott a gyökereken és a köveken, lecsúszott a havon, és megpróbált ismerős dolgokat találni, valami tájékozódási pontot, amit felismerhet, és amikor kijutott a fenyők közötti résen, egy tisztásra ért, egy fekete folyó partjára. Amikor meglátta a keresztre feszített nőt, felsikoltott.

A nőt fejjel lefelé feszítették meg, de kereszt nélkül; a levegőben lebegett a fekete víz felett. A csuklójánál és a bokájánál tűz égett. Mellkasa megfeszült, a bordái kiálltak, az egész teste szinte csontsoványra volt fogyva; lábán elüszkösödött fekete csíkok húzódtak. Arca élénklila volt az odatódult vértől, világosszőke haja pedig egészen a víz felszínéig lelógott. Felismerte magát a keresztre feszített nőben, és térdre rogyott a fekete folyó partján.

A KCSN-ek trükkje, gondolta magában. Émelygett az abszurd látványtól. Bennem vannak, és hamis képzeteket keltenek…

A gondolatra, hogy KCSN-ek akkumulálódnak a sejtjeiben, az agyában, pánik öntötte el – de még így is tudta, hogy ez nem hallucináció, hogy a megfeszített nő valódi, éppen olyan valódi, mint ő, mint a folyó, a jég és a fák. Felmerült benne, hogy le kellene vágnia onnan a szenvedőt, de borzongott a gondolattól, hogy hozzáérjen.

A dózismérője zöldről mustársárgára váltott, úgyhogy futásnak eredt, miközben aktiválta a visszatérési jeladóját, és megpróbálta felidézni, hol lehet a kimentési pont – de a folyó körüli erdő ismeretlen volt számára, és nem találta benne az utat.

Arrafelé indult, amerről emlékei szerint érkezett, jeges szélrohamok ellen küzdve, csúszkálva a hóban. Elment egy újabb fa mellett, amely ugyanolyan volt, mint a többi – vagyis nem, ez biztosan ugyanaz… egy elszenesedett, hamu borította fenyő mellett. Dózismérőjének sárga színe agyagvörösre sötétedett. Ne, ne, ne, gondolta, miközben ismét futásnak eredt, és átbújt néhány ág alatt. A dózismérő már rubintvörösen villogott. Hányinger fogta el, és besűrűsödő vére térdre kényszerítette. Továbbkúszott a fák közötti résekben, és azt vette észre, hogy ismét a tisztáson van, a fekete folyó partján, a saját megfeszítése helyszínén, de már megszámlálhatatlan keresztre feszített emberi test lebegett a folyó felett mindkét irányban, meztelen férfiaké és nőké, akik ott üvöltöttek a két nap fényében.

– Mi történik? – kérdezte a nő félhangosan.

A látótere elhomályosodott, és alig kapott levegőt. Amikor villogó fények jelentek meg a szeme előtt az égen, azt hitte, hogy csak hallucinál eszméletvesztés közben, de kiderült, hogy az egyik kvadkomp fényei azok: a Theseus modulé. A visszatérési jeladó, gondolta. Megmenekültem. A kvadkomp visszapattant néhányszor a tisztásról, majd megállapodott a jégen.

– Itt – mondta a nő erőtlen hangon. Azt akarta kiabálni, hogy „Itt vagyok!”.

Két férfi mászott ki a csapóajtón a tengerészgyalogosok olajzöld szkafanderében, és odasétáltak a folyóhoz. – Itt vagyok – mondta, de túl messze voltak ahhoz, hogy meghallják. Megpróbált feléjük kúszni a fák vonalától, oda akart rohanni hozzájuk, de felállni sem volt ereje. Látta, ahogy a két férfi derékig begázol a vízbe, és lehúzzák a keresztre feszített nőt a levegőből, a karjukba veszik, vastag takaróba bugyolálják.

– Nem, én itt vagyok, itt vagyok – mondogatta, de végig kellett néznie, ahogy felcipelik azt a másik nőt, saját maga egy másik verzióját egy pallón a kompra.

– Itt vagyok – mondta –, könyörgök! – A dózismérője sárbarnára sötétedett; a következő szín a halál feketéje lesz. Lehunyta a szemét, és várt.

A meghajtók rúgása térítette magához, és azonnal tudta, hol van: a kvadkomp egyik kabinjában fekszik, csuklóját és bokáját leszíjazták, fejét és nyakát a kipárnázott aljzathoz rögzítették. Bénult volt, reszketett a takarók alatt, amelyeknek szintén rögzítették a széleit. A felszállás gyorsulási nyomatéka alábbhagyott, és megkezdődött a súlytalanság.

– Könyörgök – mondta –, menjenek vissza. Odalent vagyok, kérem, menjenek vissza, ne hagyjanak ott…

– Nem lesz baj, már kihoztunk onnan – válaszolta az instruktora, miközben belebegett a kabinba, a nő ágya mellé. A férfi sokkal idősebb volt nála, ezüstös hajú, bár kék szeme fiatalnak tűnt. Puha bőrű kezével kitapogatta a nő pulzusát. – A csuklód és a bokád nagyon fog fájni – figyelmeztette. – Nem tudom, hogyan kötöztek meg, de csúnya égési és fagyási sérüléseket szenvedtél. Kórosan kihűltél.

– Rossz testet hoztál ki – győzködte, mert emlékezett, hogy valahogy látta magát a narancssárga gyakornoki védőruhában a fák mellett kúszni. – Könyörgök, higgy nekem. Még mindig odalent vagyok. Ne hagyj…

– Nem. A Theseuson vagy – jelentette ki az instruktor. – Megtaláltunk az erdőben. – Rövid szárú, kék melegítőnadrágot viselt, térdig felhúzott fehér zoknit, és szürke NCIS-pólót. – Össze vagy zavarodva – magyarázta. – A KCSN-ek összezavartak. A véredben vannak. Veszélyes mennyiség került a szervezetedbe.

– Nem értem. – Próbált visszaemlékezni, de egyszerűen nem forgott az agya. – Mi van bennem? Nem tudom, mik azok a KCSN-ek. – A fogai csattogtak, egész testében reszketett. Rettenetes fájdalom hasogatta a végtagjait, késszúrásszerű idegimpulzusok, de az ujjai érzéketlenek voltak, csakúgy, mint a lábujjai. Emlékezett arra, ahogy leveti a szkafanderét a folyó mellett, majd ledobja az összes ruháját. Arra is, hogy a jég szinte hólyagosra égette a vállát. Emlékezett a tűzre a csuklóján és a bokáján. Arra, hogy órákig lógott fejjel lefelé a sebesen rohanó fekete víz felett, talán napokig is. A halálért imádkozott, amikor meglátta magát a fák között közeledni. – Nem értem – sírt fel a fájdalomtól.

– Most leginkább a kihűlésed és a fagyási sérüléseid miatt aggódunk – magyarázta az instruktora, miközben a lábához lebegett, és megemelte a takaró sarkát, hogy megvizsgálja. – Ó, Shannon – mondta. – Ó…

A nő felemelte a fejét, és látta, hogy mindkét lába lilásfekete és duzzadt, körülötte hámló, elsárgult bőrrel.

– Istenem, ne! Ó, istenem, ne! – kiáltott fel, és a döbbenettől szinte úgy érezte, mintha ezek a lábak valaki másé lennének, bárkié, csak az övé nem. Valaki vattadarabokat dugdosott a lábujjai közé. A bal lábán lila csíkok szaladtak felfelé. Az instruktora megdörzsölte a lábfejét egy nedves mosdókendővel, de ő még akkor sem érezte a vizet, amikor az kibuggyant a kendőből a lábujjára, és gyöngyök formájában szétszaladt a levegőben.

– Az elmédre biztosan, de lehet, hogy a memóriádra is hatott a kihűlés – folytatta az instruktora. – Stillwell első tiszt és Alexis tizedes mentettek meg téged, és ők stabilizáltak. Már nem ott vagy, hanem itt. Már biztonságban vagy.

– Nem ismerem őket – válaszolta a nő az idegen nevek hallatán. A kvadkompot Ruddiker első tiszt vezette Lee tizedessel. Semmilyen Stillwell nem rémlett neki. A kabin ablakán át a Földet látta, immár messziről, fehér köd- és jégfoltokkal tarkítva. Felmerült benne, hogy vajon a teste nem odalent haldoklik-e éppen a narancssárga szkafanderben, de a saját szemével látta a szkafanderét a kabin szekrényébe zárva. A színe úgy világított, mint egy vadász erdőtűz-álcaruhája.

Mi a fene történik velem? Bár a csuklóját és a bokáját kenőcsillatú kötések borították, a bőre úgy égett, mintha savval öntötték volna le.

– Fáj – mondta. – Annyira fáj minden.

– Már szóltunk az egészségügyieknek, hogy jössz – válaszolta az instruktora. – Készen állnak az ellátásodra, amint odaérsz a hajóra.

– Mi… mi volt odalent? Mi történt velem? – kérdezte a nő. – A levegőben lógtam. És mindenki…

– Azokat az embereket láttad, akiket keresztre feszítettek a folyó mentén – válaszolta a férfi. – Én is láttam őket, amikor lementem a Terminust tanulmányozni, többször is… Akasztottaknak hívjuk őket. A KCSN-ek feszítették őket keresztre. És téged is.

– Azt mondtad, a véremben vannak. Vegyétek ki, vegyétek ki őket…

– Shannon, erről már beszéltünk. Nem tudjuk kivenni őket. A kiképzésed alatt erről is szó volt. Azt hittem, készen állsz. Figyelmeztettelek, hogy vigyázz.

– Nem figyelmeztettél. – Minden fájdalma ellenére összpontosítani próbált, bármennyire is égett a csuklója. Az emlékei ködösek, zavarosak voltak… Azt még fel tudta idézni, hogy a USS William McKinley-n utazott a Mélyidőbe, 2199-be, vagyis a lehetséges 2199-ek egyikébe, majdnem kétszáz éves távolságba. Amikor megérkeztek, a Föld halvány ragyogásba borult, úgy fénylett, mint egy második nap. Ez a teljes legénységet megdöbbentette. Senki nem tudta, mi okozza a halvány fényt. Senki nem figyelmeztette őt a KCSN-ekre vagy az akasztottakra.

– Azt mondtad, hazaviszel, csak ennyit mondtál.

– Shannon – szólalt meg az instruktora tehetetlenül. Ismét megdörzsölte a lábát a mosdókendővel. – Nem tudom, mit mondjak. A kihűlés… amnéziát is okozhat. Lehet, hogy ha jobban leszel…

– Közeledünk a William McKinley-hez. Felkészülés a dokkolásra – mondta egy hang a hangosbemondóban. Egy ismeretlen hang. A nőnek az alatta rohanó fekete víz jutott eszébe. Ismét a lábára nézett. A jobb lábfejébe visszatért némi szín, de a bal oldali lábujjai még mindig feketék voltak, és a bal lábán felfelé szaladó vonalak is sötétebbé váltak. Rosszullét töltötte el a látványtól.

– Mik azok? Mik azok a KCSN-ek? Mi van bennem? – szállt szembe a tudatát elhomályosító pánikkal. – Nem érdekel, hogy te azt hiszed, hogy már elmondtad ezeket.

– Nem tudjuk, honnan származnak, és mit akarnak – válaszolta az instruktor. – Az is lehet, hogy semmit sem akarnak. Kvantumcsatornás nanorészecskék. Úgy gondoljuk, hogy extradimenzionális anyagok… A Fehér Lyukon át érkeznek, azon a második napon át, amit te is láttál. Valahonnan a jövőnkből. Ők okozzák azt az eseményt, amit Terminusnak hívunk.

– A keresztre feszítéseket.

– Azt a pillanatot, amikor az emberiség megszűnik tényezőnek lenni – javította ki a férfi. – Amikor senki nem marad életben. Legalábbis a hagyományos értelemben. Vannak a felakasztottak, de vannak menekülők is. Több millióan rohannak hatalmas csapatokban, amíg a testük szét nem esik, vagy bele nem szaladnak az óceánba, és meg nem fulladnak. Néhányan gödröt ásnak, és belefekszenek. Mások az ég felé fordítják az arcukat, és a szájuk ezüstös folyadékkal telik meg. Vagy felsorakoznak a tengerparton, és valami olyasmit csinálnak, mintha tornáznának.

– Miért?

– Nem értjük, hogy miért vagy milyen célból. Az is lehet, hogy nincs céljuk.

– De ez csak a jövő egy változata – vitatkozott a nő, miközben úgy érezte, mintha már ott bizseregnének a KCSN-paraziták a vérében. – A végtelen számú lehetőségek egyike. Vagyis más lehetőségek is vannak, más jövők. A Terminusnak nem muszáj megtörténnie.

– A Terminus egy árnyék, amely a fajunk jövőjére borul – magyarázta az instruktora. – Minden egyes általunk meglátogatott idővonal a Terminussal végződik. Ami egyre közelebb kerül hozzánk. Eleinte 2666-ra datáltuk az idejét… De a következő utazók, akik tanúi voltak, azt tapasztalták, hogy közelebb jött, 2456-ra. Majd még közelebb, 2121-re. Tudod, a Terminus olyan, mint egy guillotine pengéje, amely egyre lejjebb csúszik. A haditengerészeti flottánk kapta a megbízatást, hogy keressen kiutat abból az árnyékból, és nekünk az a küldetésünk, hogy támogassuk őket ebben. Minden, amit én tanítok neked, minden, amit látsz, arra szolgál, hogy segítsen a fajunknak elkerülni a Terminust. Meg kell találnunk a kiutat abból az árnyékból.

– És mit fogok még látni?

– Mindennek a végét.

ELSŐ RÉSZ

1997

EGY

– Halló?

– Shannon Moss, különleges ügynök?

Nem ismerte fel a férfihangot, csak az elnyújtott magánhangzók dialektusát. A hívó valahol a környéken, Nyugat-Virginiában vagy Pennsylvaniában nőtt fel. Vidéken.

– Moss beszél – felelte.

– Egy családot kivégeztek – remegett meg a férfi hangja. – A Washington megyei diszpécser nem sokkal éjfél utánra naplózta a hívást. Egy lány eltűnt.

Hajnali kettőre járt, de ez a hír felért egy hideg zuhannyal. Shannon teljesen felébredt.

– Kivel beszélek?

– Philip Nestor különleges ügynökkel – válaszolta a hívó fél. – FBI.

Shannon felkapcsolta a kislámpáját. Hálószobája falát krémszínű, indákkal és búzavirágkék rózsákkal díszített tapéta borította. A nő tekintete automatikusan a mintáját kezdte követni.

– Hogy jövök én a képbe? – kérdezte.

– Úgy értesültem, hogy az irodavezetőnk felvette a kapcsolatot a vezetőséggel, és tőlük kapott utasítást a bevonására az ügybe – válaszolta Nestor. – NCIS-támogatást igényelnek. Az elsődleges gyanúsított egy SEAL a tengerészgyalogságtól.

– Helyszín?

– Canonsburg, a Cricketwood Court nevű utca, közvetlenül a Hunter’s Creek mellett.

– Hunting Creek.

Shannon ismerte a Cricketwood Court-i Hunting Creeket – legjobb gyermekkori barátnője, Courtney Gimm abban az utcában lakott. Courtney arca úgy merült fel az emlékei közül, mint egy jégtábla a vízből.

– Hány áldozattal van dolgunk?

– Hármas emberölés – válaszolta Nestor. – Csúnya ügy. Én még soha…

– Lassítson egy kicsit.

– Egyszer láttam egy kölyköt, akit vonat ütött el, de ilyet még soha – magyarázta a férfi.

– Értem – válaszolta Moss. – Azt mondta, nem sokkal éjfél után jelentették be?

– Valamivel később – felelte Nestor. – Egy szomszéd zajokat hallott, és végül kihívta a rendőrséget…

– Odaküldtek már valakit, hogy beszéljen vele?

– Az egyik emberünk már a nővel van – erősítette meg a hívó.

– Valamivel több, mint egy óra múlva tudok odaérni – zárta le a beszélgetést Moss.

Megkereste az egyensúlyát, mielőtt felállt – a jobb lába még mindig olyan inas és izmos volt, mint egy sportolóé, de a bal combközépnél véget ért, a bőr úgy borult ott az izmokra, mint a leveles tészta. Pár évvel ezelőtt veszítette el a lábát, amikor keresztre lett feszítve a Terminus fagyos telében – combcsonti amputációra volt szükség, a tengerészgyalogság sebészeinek mindent le kellett vágniuk arról a lábáról, ami üszkösödésnek indult. Egy lábra állt, mint egy vízimadár, és a lábujjain egyensúlyozott, hogy el ne essen. A mankója karnyújtásnyi távolságban volt, a Loftstrand márkájú eszközt mindig az ágya és az éjjeliszekrénye között tartotta. Bedugta az alkarját a könyöktámaszba, és a fogantyúkat megszorítva átküzdötte magát a hálószobája padlóján heverő ruhák, magazinok, tok nélkül szétdobált cédék és üres tokok között – vagyis mindazon, amitől a gyógyteraputája óvta mint baleseti kockázati tényezőtől.

Cricketwood Court…

Borzongás fogta el a gondolatra, hogy vissza kell térnie oda. Ő és Courtney olyan közel álltak egymáshoz felsőben és a középiskola első évfolyama alatt, mintha testvérek lettek volna – sőt, még annál is jobban, elválaszthatatlanok voltak. A Courtney-hoz kötődő emlékei gyermekkora nyarainak legédesebb esszenciáját képezték – végtelen napokat a medence mellett, hullámvasutakat Kennywoodban, zugcigizést a Chartiers-pataknál. Courtney a második középiskolás évükben halt meg, egy parkolóban gyilkolták meg azért a pár dollárért, ami a tárcájában volt.

Hírek a hálószobai tévén öltözködés közben. Csonkolt lábára izzadásgátlót kent, utána rárakta a poliuretán huzatot, amit derékig felhúzott, mint egy harisnyát. Minden esetleges légbuborékot kisimított alóla. A protézise egy Ottobock C-Leg volt, prototípus – számítógépes műláb, amelyet eredetileg sebesült katonáknál alkalmaztak. Beledugta a combcsonkját a foglalatába, és felállt. A combja kiszorította a levegőt a karbonperem alól, amitől a protézis vákuumosan a lábára tapadt. A C-Legtől szinte úgy érezte, mintha kilátszanának a csontjai – csak sípcsont helyett egy acélrúd lógott lefelé. Nadrágot vett, gyöngyszínű blúzzal. Felcsatolta a szolgálati fegyverét. Ügyesen szabott szarvasbőr dzsekit öltött mindehhez. Egy utolsó pillantás a tévére: Dolly mászkált benne szalmával teli karámjában, Clinton bámulta a frissen aláírt emberklónozás-ellenes rendeletet, az NBC promózta az NBA-t. Jordan Ewing ellen.

A Cricketwood Court zsákutca volt, szirénák sivítottak sorházai és előkertjei között. A szomszédok nem sokkal hajnali három után már sejthették, hogy valami történt, de azt nem tudhatták, hogy mi is pontosan – ha kinéztek az ablakukon, akkor is csak járőrkocsikat, a seriff és a Canonsburgi Rendőrkapitányság autóit, állami rendőrautókat láthattak, és azt, ahogy mindenki hatásköri kérdéseken vitatkozik, mielőtt az FBI-nak is szólnak. Moss esetei általában a haditengerészet űrparancsnokságának azokkal a tagjaival álltak kapcsolatban, akik kimenőt kaptak két mélytengeri titkos küldetés között a Mélyűrben és a Mélyidőben.

Kocsmai verekedések, családon belüli erőszak, kábítószerügyek, gyilkosságok. Moss olyankor jött a képbe, amikor az NSC tengerészgyalogosaiban elpattant valami, és agyonverték a feleségüket vagy a barátnőjüket – ezek a tragikus események általában azokkal következtek be, akik megtapasztalták a Terminus borzalmait vagy az idegen napok fényét. Azon elmélkedett, hogy itt vajon mit fog találni. A megyei halottkém furgonja a közelben parkolt. Mentőautók és tűzoltókocsik várakoztak üresben. Gyermekkori barátnője házának az előkertjébe az FBI mobil laboratóriuma tolatott be.

– Jézusom…

Gyermekkori emléke a házról ráolvasódott a jelenlegi épületre – olyan volt, mintha két filmjelenetet játszanának egyszerre: egy emléket és egy bűnügyi helyszínről szólót. Courtney családja már rég elköltözött onnan, és Moss soha nem gondolta volna, hogy valaha is újra belép régi barátnője egykori otthonába, különösen nem ilyen körülmények között. Egy kétszintes sarokház volt, az utca többi épületének a tükörképe; minden udvarban volt egy kocsibeálló, egy kis garázs, az összes tornácot egy lámpa világította meg, a homlokzatok végig egyformák voltak, a tégla felett fehér műanyag. Gyermekkorában úgy érezte, mintha több időt töltene itt, mint otthon – még mindig emlékezett Gimmék réges-régi telefonszámára. Az egyik valóság melaszosan szivárgott át a másikba, ahogyan a tojássárga csusszan át a héj repedésén. Moss ivott egy korty kávét a termoszából, majd megdörzsölte a szemét, hogy felébressze magát, meggyőzze magát arról, hogy az épületek véletlen egyezése valóság, hogy nem álmodik éppen. Ez csak egy véletlen, magyarázta magának. Az udvarban korábban egy virágzó veresgyűrűsom volt, amelyet azóta kivágtak.

A seriff kordonjánál leállította a furgonját. Egy sörpocakos, Chaplin-bajszos rendőrtiszt lépett az ablakához, ami akár humorosnak is tűnt volna, ha nem olyan csüggedt a tekintete. Megpróbálta elmutogatni neki, hogy forduljon vissza, de Moss lehúzta az ablakát, és azonosította magát.

– Mi az? – hunyorított a rendőr a jelvényére.

– Haditengerészeti bűnügyi nyomozószolgálat – válaszolta, mert már megszokta, hogy meg kell magyaráznia a hivatalos kezdőbetűket. – Szövetségi ügynök vagyok. Az esetleges hadügyi vonatkozások érdekelnek minket. Mennyire rossz a helyzet?

– A haverom már járt odabent, és azt mondta, ilyen mocskot még nem látott, átkozottul ronda – felelte a férfi kávészagú lehelettel. – Azt mondta, nem sok maradt belőlük.

– Az újságírók már megjelentek?

– Még nem – jött a válasz. – Úgy hallottuk, pár tévés furgon már úton van Pittsburghből. Szerintem nem is sejtik, mit fognak itt találni. Egyébként minden csendes. Jöjjön át.

Az előkertet és a kocsifelhajtót rendőrségi kordonszalag zárta el, amelynek az egyik vége egy lámpaoszlophoz, a másik a ház kovácsoltvas kerítéséhez volt kötve. Néhány helyszínelő cigarettaszünetet tartott a garázs mellett. A tőlük megszokott hímsoviniszta megnyilvánulások és kihívó pillantások nélkül figyelték Moss közeledését – aznap éjjel űzött volt a tekintetük, és úgy bámulták, mintha sajnálnák azért, amit nemsokára át kell élnie.

Az ajtóban egy nejlonfüggöny lógott, de amint bebújt alatta, rögtön mellbe vágta a ház szaga: vér, friss rothadás és fekália bűze keveredett a technikusok vegyületeivel és etanollal. A bűz azonnal bevette magát a bőre alá, a vér fémes kipárolgásától rögtön olyan fémessé vált a nyála, mintha pénzérméket szopogatott volna. A védőruhás kriminológusok szorgalmasan keresték és fényképezték a bizonyítékokat az előtérben. Mossban mindig ideges várakozás dübörgött mielőtt egy új bűnügyi helyszínre ért, de általában amint meglátta, mivel van dolga, rendszerint elpárolgott belőle az idegesség, és az a sürgető, szomorú kényszer vette át a helyét, hogy minél gyorsabban összerakja a szétszórt kirakós darabkáit.

Egy kisfiú és egy nő feküdt a padlón, arcuk helyén csak véres agyvelő és csontszilánkok maradtak. A fiún flanel pizsamanadrág és egy póló volt – Moss tíz-tizenegy évesre tippelte. A nő hálóinge vérben úszott, csupasz lába szilvakékre színeződött. Mindketten kiürítették a beleiket, és a padlóra ömlött vér és fekália a szőnyeg egyenetlen redői közé gyűlt. A szagok gyomorforgatóak voltak. Mind a fiút, mind az anyját lealacsonyítja ez a bűz, gondolta a nő, csatornapárlattá és groteszk húshalommá degradálja emberi mivoltukat.

Már régen megtanulta azt a disszociatív technikát, amelynek segítségével más szemmel tudta nézni a holttesteket, és amennyire csak lehetett, leválasztotta a sérüléseiket egykori személyiségükről – a kollégáira emberként tekintett, az áldozatokra viszont helyszínelőként. Tárgyiasította a hullákat. A nőt a két fejére mért ütés valamelyike ölte meg, vagy a bal járomcsontján, vagy ugyanazon az oldalon, a halántékon levő. Bal pupillája nagy, fekete csészealjjá tágult. A fiú körmeit eltávolították, az összeset. És úgy tűnt, a lábkörmeit is. Amikor a nő kezét is megnézte, kiderült, hogy az ő körmeit is leszedték. Valaki – kétségkívül egy férfi – megölte ezt a két embert, majd letérdelt a mocsokba, és letépte a körmeiket. Vagy azelőtt tette, hogy végzett velük? De miért?

Az egyik helyszínelő a mennyezeten és a falon található vérfoltoktól madzagokat húzva egy hálót képezett, amely a konvergenciás területet körvonalazta – úgy tűnt, az áldozatok térdeltek, amikor meggyilkolták őket, vagyis kivégzésről volt szó. A szoba, ahol meghaltak, semleges volt, minden ízlés nélkül berendezve – egyáltalán nem hasonlított a Moss által ismert helyiségre, arra a kényelmes, barlangszerű nappalira, amit a barátnője családja csinált belőle. Most csak zabpehelyszínű festés, jellegtelen lámpák sora borította. Semmi nem volt a falakon, se képek, se családi fotók; úgy tűnt, nem volt belakva, mintha eladásra szánták volna.

– Shannon Moss?

Az egyik védőruhás férfi felegyenesedett. Véreres, szinte skarlátvörös szemek, hamuszürke bőr, az orrlyukai alatt két krémcsík.

– Különleges ügynök, NCIS – felelte a nő.

A férfi odasétált hozzá azokon a rozsdamentes acélplatnikon át, amelyeken a helyszínelők közlekedtek a vér felett. Rágóját csócsálta, úgy válaszolt:

– William Brock különleges ügynök, nyomozásvezető. Beszélgessünk.

Átvezette Mosst a keskeny konyhán. Az ott összegyűlt férfiak már nem viseltek védőruhát, ingük és nyakkendőjük gyűrött volt a többórás munkától, arcuk beesett az alváshiánytól. Brock viszont fáradhatatlannak tűnt – olyannak, mint aki fáradhatatlanul fogja üldözni a gyilkost, amíg el nem kapja. Haragosan, szinte dühösen caplatott Moss előtt, mintha személyes sértésnek venné a történteket. Nagydarab férfi volt, öblös baritonja hangosnak tűnt a fojtott suttogások között.

– Erre, ebbe a kis dolgozószobába – húzta el a konyhából nyíló szoba vékony harmonikaajtaját.

A ház többi részét lelketlenül átalakították az elmúlt évek során, de a dolgozószoba változatlannak tűnt azóta, hogy Moss utoljára látta. Ez kicsit ijesztőnek is tűnt – mintha ez a kis zug feledésbe merült volna, miközben az idő ment tovább. Hamis faborítás, egy vidám kis mennyezeti lámpa, ami borostyánfénybe borította a szobát. Még a pozdorjalap asztal és a fémszekrény is ugyanolyanok voltak, ha nem is ugyanazok, mint régen. Courtney egyszer talált egy levélcsomagot abban a szekrényben, amelyet a szülei írtak a válásuk közben. A lányok leültek a bejárati lépcsőre, és hangosan felolvasták őket egymásnak – Mosst megdöbbentette, hogy mennyire gyerekesek tudnak lenni egy felnőtt férfi levelei a feleségéhez, pont ugyanolyanok, mint a középiskolás szakítós levelek, gondolta, kicsit sem különböznek tőlük. Semmi nem változik. Az emberi szív nem öregszik.

– Vannak képeik az áldozatokról? – kérdezte. – Bármi, ami nem túl régi. Ennyiből nem tudom megállapítani, hogy nézhettek ki.

– Találtunk pár fényképalbumot – felelte Brock. – Előhívószalonok nyugtáit és negatívokat. Amint előhívattuk őket, eljuttatjuk magához is. Látta a teljes helyszínt? Az emeletet is?

– Az emeletet még nem – válaszolta Moss.

Brock behúzta a harmonikaajtót. – Beszélnem kell magával, tisztáznom kell pár dolgot – ült le a pozdorjalap asztal mögé. – Az FBI igazgatóhelyettese felhívott az éjszaka közepén, az ágyból rángatott ki. Általában nem szokott telefonálgatni nekem. Azt mondta, hogy van egy szövetségi bűnügyi helyszín Canonsburgben, és hogy zárjam le.

– De nem csak ennyit mondott – találgatott Moss.

Brock kivillantotta a fogait – ezt mosolynak, hangulatkönnyítőnek szánta, de olyan lett tőle az arca, mintha fájna valamije. Kiköpte a rágóját az ezüstpapírjába, és egy másik fekete gumit kapott be helyette. A lehelete medvecukor-illatúvá vált.

Moss fognyomokat látott a ceruzáján – lehet, hogy nemrég szokott le a dohányzásról, vagy le akar szokni. A negyvenes évei elején, talán közepén járt, izmos volt – törzsvendég lehet az edzőteremben. Biztos bokszol, gondolta. Szinte látta maga előtt, amint kilométereket húz le futópadokon üres edzőtermekben.

– Még mindig nem teljesen értem, amit az igazgatóhelyettes mondott nekem – folytatta Brock. – Nagyon nehezen tudom hova tenni, amit itt találtunk. Beavatott egy különleges programba, amelyet Mélyvíznek neveznek. – Úgy ejtette ki ezt a szót, mint egy varázsigét; tekintetén a félelem árnyéka suhant át. – Ez a haditengerészet egyik programja, egy titkos projekt. Azt mondta, az elsődleges gyanúsítottunk, egy Patrick Mursult nevű SEAL részt vett a Mélyvíz programban a Haditengerészeti Űrparancsnokság tagjaként, és hogy be kell vonnom Shannon Mosst a nyomozásba.

A lehetséges világok spektruma alig pár órája tárult fel ez előtt az ember előtt, gondolta Moss, miközben azt figyelte, hogyan próbálja Brock felfogni a felfoghatatlant. Beavatták a Mélyvíz titkaiba – de vajon mennyire? Eszébe jutott az az álomszerű pillanat, amikor először látta meg az NSC hajóin csillogó napfényt az űrben – mintha gyémántok csillogtak volna fekete bársonyon –, amit nem sokan tapasztalhattak meg rajta kívül. Elképzelte, amint Brock felveszi a telefont, és az ágya szélén ülve végighallgatja, amint a felettese ecseteli számára ezeket a hajmeresztő dolgokat.

– Mursult… valamiféle űrhajós volt – folytatta a férfi hevesen rágógumizva. – Mélyűr… a Mélyűrt értem, és azt is el tudom képzelni, hogy távolabb is jártunk a naprendszerünkben, mint az a hivatalos jelentésekből kiderül, csak azt nem vagyok képes felfogni, hogy hogyan. Kvantumhullámok…

Szóval a Mélyűrről beszéltek neki, de a Mélyidőről nem, gondolta Moss. A Haditengerészeti Űrparancsnokságnak nyilvános arca is volt, részt vett a csillagháborús tervben Reagan idején, a védelmi hivatal költségvetésében együtt szerepelt a légierő űrrészlegével és a NASA-val, de a küldetései nagy része szigorúan titkos volt. Moss is járt a Mélyűrben, de a Mélyidőben is – időutazást hajtott végre a jövő különböző változataiba, nemcsak azért, hogy megvizsgálja a Terminust, hanem a különböző bűnügyi nyomozásaival kapcsolatban is. Ezeket a jövőket EJP-nek nevezték – elfogadhatatlan jövőbeli pályáknak. Azért „elfogadhatatlan”, mert a jövő higanyszerű – azok a jövők, ahova az NSC eljutott, pusztán a jelen körülményekből kihajtó lehetőségek voltak. Mossnak tilos volt a jövőben talált bizonyítékokat felhasználnia hivatalos bizonyítékként, mert az általa látott jövő kialakulása mindig bizonytalan volt.

– Tekintsen erőforrásnak – mondta. – Ezért vagyok itt, ezért kérték meg, hogy vonjon be. Az én részlegem szokott a Mélyvíz programmal kapcsolatos bűnügyekben nyomozni.

– Nem tudom, mit higgyek – vallotta be Brock. – Nem tudom, mit gondoljak Patrick Mursulttal kapcsolatban és erről a titkos űrprogramról… Ez az egész nagyon… Azt sem tudom, mennyit értek belőle.

– Egy lány eltűnt – jelentette ki Moss. – Pillanatnyilag ez a legfontosabb.

A férfi összeszedettebbé vált a szavaitól, láthatóan jót tett neki, hogy valami kézzelfogható feladatra terelődtek a gondolatai. – Marian Mursult – mondta. – Tizenhét…

– Marian – visszhangozta Moss. – Meg fogjuk találni. Kezdjük a ma estével.

– A helyiek értek először a helyszínre – magyarázta Brock, akiből időközben teljesen elpárolgott az értetlenség. – Azonnal arra a következtetésre jutottak, hogy Patrick Mursult lehet a gyanúsítottunk, szerintük ő ölte meg a saját családját. Amint a cansonburgbeliek kiderítették, hogy Mursult tengerészgyalogos volt, felhívták a tartalékosok központját, hogy értesítsék a haditengerészetet is. Ők megerősítették, hogy Mursult Vietnám alatt a tengerészgyalogságnál volt, de akkor még nagyon fiatal lehetett.

– Mit tudott meg ezenkívül?

– A maga felettese továbbított nekem egy faxot Mursultról a St. Louis-i Nemzeti Népességnyilvántartó Adatközpontból – folytatta Brock. – Jellemzés róla nagy vonalakban, sok kihúzással. A hetvenes évek végén SEAL volt. A nyolcvanas évek eleje óta a Haditengerészeti Űrparancsnokságnál szolgált. Első osztályú tizedes volt, de 1983-tól semmilyen hivatalos dokumentum nem került elő vele kapcsolatban. Úgy tűnik, mintha köddé vált volna, minden a felesége nevén volt. Hivatalosan eltűntként van nyilvántartva.

Moss arra gondolt, egy köddé vált tengerészgyalogos – egy eltűntként nyilvántartott NSC-katona. Mindig nagy tragédia, amikor valaki otthagyja a fogát a Mélyvízben, de az, ha egy eltűntnek tartott tengerészgyalogos hirtelen előkerül, és kiderül, hogy csak bujkált, komoly nemzetbiztonsági kockázat. – Azonnal meg kell találnunk.

– Nem tudunk semmi konkrétabbat előkeríteni erről a fickóról? – kérdezte Brock.

– Rákérdezek az igazgatómnál, de az NCIS egy civil hivatal – magyarázta Moss. – Nekem is van betekintési jogom a legtitkosabb anyagokba, csakúgy, mint magának, de a Mélyvízzel kapcsolatos információkat csak az tudhatja, akire tartoznak, azok el vannak zárva. Csak azt tudjuk felhasználni, amit a haditengerészet elárul nekünk.

Brock a papírjába köpte a rágóját, és az egész pakkot kidobta a kukába.

– Koncentráljunk arra, amit tudunk – javasolta. – Az elkövető felébresztette az áldozatait, és beterelte őket a nappaliba, mielőtt végzett velük.

– Mivel? – kérdezte Moss.

– Egy fejszével – válaszolta a férfi.

Elképzelte a térdelő nőt és a kisfiút – a nedves csattanást, a fejsze kiszabadítását, majd a következő csapást. A család megsemmisítését ugyanazzal az egyszerű módszerrel, mint ahogy az ember gyújtóst hasogat.

– Van okunk kételkedni abban, hogy Patrick Mursult az elkövető? – kérdezte.

– Nincs – felelte Brock. – De lehet, hogy valaki más is volt vele. Az a szomszéd, aki kihívta a rendőrséget, az egyik barátját is megemlítette, egy fickót, aki piros, platós furgonnal jár, nyugat-virginiai rendszámmal. Most a kocsira összpontosítunk, ezt a fazont próbáljuk megtalálni. A szomszéd szerint idegesítő volt, gyakran elállta a kocsibejáratát. A furgonja tele van ragasztva feliratos matricákkal. Menjünk fel az emeletre!

Moss követte Brockot. A férfi átbújt a rendőrségi kordonszalag alatt, és felvezette az emeletre a lépcsőn, amelyen ő már rengetegszer felsétált Courtney nyomában, akinek a szobája jobbról az első ajtó volt. A kacskaringós fémkorlát mintha tekergett volna a keze alatt; ez ismerős érzés volt. Óvatosan szedte a lépcsőket, a protézise mozgása kicsit szaggatott volt, motorizált. Brock megállt a legfelső fokon, és őt nézte – mintha biztosította volna, szinte ugrásra készen arra az esetre, ha le akarna esni. Mossnak már nagyon elege volt ezekből a kínos pillanatokból, amikor az emberek rádöbbennek, hogy amputálva van a lába, és megpróbálják kitalálni, hogy viselkedjenek vele.

– Mi történt idefent? – kérdezte.

– A hétéves lánya, Jessica az elején elmenekült – felelte Brock. – Ide szaladt be.

Courtney szobája. Brock a kilincsre tette a kezét.

– Két lányom van – jegyezte meg. – Két gyönyörű lányom…

Kinyitotta az ajtót, és előreengedte Mosst – aki számára a visszatérés ebbe a szobába olyan volt, mintha hazatért volna. Pontosan emlékezett, hogyan festették ezeket a falakat egy Rágógumi fantázianevű rózsaszín árnyalatra hatodik nyarán, hogyan csöpögtették le a hengert a tálcán, Courtney hogyan sikkantott fel mindig, amikor a cseppek a plafonról fekete, göndör fürtjeire hullottak. Arra is emlékezett, ahogy a cigarettafüstöt kifújták az ablakon a nyári hőségben, miközben az AC/DC ment a lemezjátszón, a Powerage, amíg annyira össze nem karcolódott a korong, hogy már nem tudta lejátszani a What’s Next to the Moon elejét. A szoba jelenleg levendulaszínű volt, egy fehér ruhásszekrénnyel és egy emeletes ággyal – biztosan mindkét Mursult lány itt aludt. A Zeppelin és a Van Halen helyét DiCaprio és a Rómeó + Júlia vette át, de amúgy a szoba ugyanolyannak tűnt, mint régen. Jessica Mursult holtteste a sarokban volt, Courtney volt ágya helyén. A kislány hálóinge cafatokra szakadt, hátán mély seb tátongott a két lapockája között.

Szegény lány. Szegény lány…

– Jól van? – kérdezte Brock.

– Hol vannak a körmeik? – kérdezte Moss, aki könnyei felhőjén át is észrevette, hogy a kislánynak is eltávolították a körmöket a kezén és a lábán.

– Nagyon sápadt – válaszolta a férfi. – Nem akar leülni?

– Jól vagyok…

Moss megingott. Brock a hátára tette a kezét, hogy megtartsa.

– Köszönöm – válaszolta a nő, továbbra is erőtlenül. Szégyellte a gyengeségét. Szedd már össze magad, gondolta. – Én… nem tudom, mi bajom van – mondta. – Sajnálom.

Brock kivezette az előszobába.

– Figyeljen – mondta, miközben becsukta a szobaajtót –, egy ilyen helyszín látványa mindenkit sokkolna, főleg, ha nincs hozzászokva. Egyáltalán nem kínos, ha egy kicsit elgyengül a térde.

– El kell mondanom valamit – válaszolta Moss. – Nekem… lenne egy kis problémám, ez elég kísérteties. Én ismerem ezt a házat.

– Folytassa.

– A környéken nőttem fel – magyarázta Moss. – Gyermekkoromban gyakorlatilag ebben a házban éltem. Itt lakott a legjobb barátnőm. Courtney. Courtney Gimmnek hívták. Ez volt a szobája. Rengeteg időt töltöttem a szobájában. Az ágya pont ott volt.

– Szent szar – felelte Brock.

– Szóval ez eléggé felzaklat, de amúgy jól vagyok – folytatta Moss. – Amikor Nestor felhívott, és azt mondta, hogy a bűnügyi helyszín a Cricketwood Courton van…

Megtámaszkodott a falban – amikor hozzáért, úgy érezte, mintha szét tudná tépni ezt a mostani világot, hogy ismét találkozhasson a barátnőjével, hogy ismét együtt lehessenek, mintha egy pillanat sem telt volna el azóta, mintha beléphetne a régi hálószobájába, a letűnt világba. Csattintós karkötők, neonszínű cipők, színes drótok Courtney fogszabályzójában.

– Rengeteget mászkáltunk a házak mögötti erdőben – tette hozzá. – Ott cigarettáztunk.

Kerti nyugágyakon napoztak, együtt olvasták a High Life magazint. Courtney apja éjszakai műszakban dolgozott, úgyhogy az övék volt az egész ház, mivel az anyja Pittsburghben élt a barátjával. Néha füveztek is, amikor Courtney-nak sikerült szereznie egy adagot, de általában csak későig fennmaradtak, és tévéztek – másnap pedig véreres szemekkel mentek iskolába. Volt, hogy a futócsapat többi lánytagjával buliztak, máskor a szomszéd fiúkkal. Néha pedig Courtney, Moss és azok a fiúk, akiket éppen felszedtek a plázában, betéptek, és egy kicsit elengedték magukat, miközben a Letterman ment – semmi komoly, csak petting, csókolózás és némi kézi munka, hosszú esték, amelyek szappan- és spermaillatú tenyerekkel értek véget.

– Jézusom, a folyosó végén lévő szobában veszítettem el a szüzességemet – mondta.

Courtney bátyja, Davy Gimm – olyan tisztán látta az arcát, mintha csak tegnap lett volna. A fiú már végzős volt, amikor ő a másodikat taposta a gimiben, amikor belemarkolt Moss hajába, és megcsókolta, amikor végigfuttatta a kezét a pólója alatt, kigombolta a saját farmerét, és önmagára tette a kezét. Amikor megkeményedett Moss tenyerében. Még most is érezte, ahogy a fiú súlya ránehezedik, és ahogy beléhatol.

– Sajnálom, ezt nem lett volna szabad elmondanom.

– Szívjunk egy kis friss levegőt – javasolta Brock. – Le tud jönni a lépcsőn?

– Semmi bajom – válaszolta Moss. – Egy perc, és megyek.

Az első éjszakája Davy Gimm-mel a folyosó végén lévő kis hálószobában telt el, ami inkább tűnt gardróbszobának vagy babaszobának, mint rendes, harmadik hálószobának. Eszébe jutottak a kések, amelyeket Davy Gimm a bolhapiacon vett, Christie Brinkley posztere a Sports Illustratedből. Az, ahogyan a nyikorgó franciaágyon fekve mohó ujjai az ő rövidnadrágjában kutakodnak, nedves lehelete a nyakát bizsergeti. Arra is emlékezett, milyen hangokat adott ki alvás közben, mialatt ő ébren feküdt, és azt figyelte, ahogy a holdfény végigkúszik a bikinimodellen.

Moss megvárta, amíg meghallja Brock hangját odalentről, mielőtt kinyitotta Davy Gimm volt hálószobájának az ajtaját – olyan volt belépni a szobájába, mintha a világűrbe lépne be: csillagcsoportok és az állatöv konstellációi robbantak ki a mély sötétségből. Felkapcsolta a villanyt – lehet, hogy valahol mélyen a bikinis poszterre és a késgyűjteményre számított, ehelyett egy kisfiú szobájában találta magát, amelynek a falát sötétben világító matricák díszítették. Milyen ostoba volt. Már megbánta, hogy bármit is mondott Brocknak – ráébredt, hogy egyszerűen csak tartania kellett volna a száját, hogy semmit nem lett volna szabad megemlítenie ezzel a házzal kapcsolatban. Ez egyáltalán nem volt szakszerű, túlságosan megnyílt. Már nem annak látta a szobát, amilyen régen volt, hanem annak, ami lett belőle: egy halott gyermek szobájának.

Brockot odakint találta meg. A Cricketwood Court füves udvarait dér borította, az utcában parkoló autók szélvédőjén is zúzmara csillogott. Az egyik szomszédos épület emeletén felkapcsoltak egy lámpát.

– És Marian hol volt mindeközben? – kérdezte Moss. – Nem látta valaki?

– Az összes szomszéd tudja, hogy ki ő, de mostanában nem látták – felelte Brock. – Péntek óta. Éppen a barátait és a családtagjait ébresztgetjük, hátha megtaláljuk.

– Említette, hogy Mursultnak volt egy barátja, aki egy vörös platós furgont vezet – folytatta Moss. – Őt nem ismeri valaki?

– Senki – válaszolta Brock. – A szomszédoknak csak azért tűnt fel a furgon, mert gyakran parkolt az utcában, de Mursult és a barátja mindig bezárkóztak.

– Szerintem értesítenünk kellene az Amber Alertet, az országos riadóláncot – jelentette ki Moss.

– Még előkerülhet – hűtötte le Brock. – Lehet, hogy valamelyik barátnőjénél van. Mindenhol ellenőrizzük.

Moss emlékeztette magát, hogy az Amber Alert még nem olyan ismert, amilyen később lesz. – Az segítene nekünk – erősködött. – Lehet, hogy látta valaki.

Brock megnézte a karórája világító számlapját.

– Moss, a maga irodája a CJIS-ben van, ugye? – kérdezte. A CJIS az FBI idegközpontját, a Criminal Justice Information Servicest jelentette, egy nemrég felállított épületcsoportot, egy kristályszerű furcsaságot a semmi közepén, közvetlenül a nyugat-virginiai Clarksburg mellett. Mivel a környéken sem a haditengerészetnek, sem a tengerészgyalogságnak nem volt támaszpontja, Moss irodáját is ott helyezték el. – Arrafelé lakik? – kérdezte a férfi. – Clarksburg környékén?

– Igen.

– A feleségem, Rashonda a CJIS-nél van, a nyomtatólaboratóriumban. Lehet, hogy már találkoztak.

– Maga Rashonda Brock férje? – kérdezte Moss. A CJIS komplexumában több ezren dolgoztak, de Rashonda Brockot, a Laboratóriumi Részleg egyik igazgatóhelyettesét rengetegen ismerték. Moss irodája a létesítmény óvodája mellett volt, úgyhogy (bár hivatalosan nem mutatták be eddig Brock feleségének) majdnem minden reggel látta, ahogy beadja a kislányait csókok és ölelések özöne közepette. – Azt hiszem, a lányai rajzait is láttam – tette hozzá. – Brianna és Jasmine, ugye? A nevük ki van téve az irodám melletti parafa táblára. Lila dinoszauruszok…

– Barney – tisztázta a mosolygó Brock immár kuncogva. – Minden Barney-ról, a dinoszauruszról szól. Brianna szobája tele van vele. – Moss megértette, hogyan egészítik ki egymást a feleségével. Rashonda mindig sugárzóan vidám, teltkarcsú, magas asszony; biztosan elégedettséggel tölti el, ha képes nevetést kiváltani ebből a komor férfiból.

– Szóval Clarksburg környékéről jött ide? Az mennyi is… egy-másfél óra innen? – Brock egy belépőkártyát halászott elő a kabátzsebében lévő borítékból. Odanyújtotta Mossnak. – Kibéreltünk pár szobát a környéken, ne autózzon rögtön haza. Holnap reggel azonnal vissza kell térnie ide.

– Akkor itt alszom – Moss nem tudta hova tenni a férfi megváltozott modorát. Brock, mióta észrevette a protézisét, és megemlítették a feleségét, mintha kedvesebbé vált volna.

– Mélyvíz – pillantott a nyomozás vezetője az ég felé, noha a felhők az összes csillagot eltakarták. – Kölyökkoromban arról ábrándoztam, hogy űrhajós leszek. A nagyszüleim elvittek egy rakétakilövésre Cape Canaveralba. Az volt a legszebb dolog, amit valaha láttam, egészen a lányaim megszületéséig.

Moss látta maga előtt a hajnali levegőn végighasító tűzcsíkokat, a felemelkedő és semmibe tűnő rakétákat.

– Az mindig gyönyörű, minden egyes alkalommal – helyeselt.

– Aludjon egy kicsit – javasolta Brock. – A csapatom egész éjszaka dolgozni fog. Kilenckor összefoglaló megbeszélést tartunk, amelyre mindenki hivatalos, utána sajtótájékoztató.

Moss válla, háta szinte bizsergett a vágytól, hogy minél távolabb kerüljön a háztól, miközben elhajtott Cricketwood Courttól, a Hunting Creektől. Brock a Best Western egyik szobáját bérelte ki a pennsylvaniai Washington felé, de a nő, mielőtt odament volna, beállt a Chartiers-patak melletti Pizza Hut parkolójába. Courtney-t itt ölték meg a második középiskolai évükben, novemberben. A pizzéria egy fikarcnyit sem változott azóta, hogy utoljára ott járt, ugyanolyan téglaépület volt ívelt bádogtetővel, a háta mögött két konténerrel. A kék szeméttárolókat most az ő fényszórója világította meg. Courtney holttestét ezek között találták meg. Számolgatni kezdte az órákat – majdnem harminchárom telt el azóta, hogy Marian Mursultot utoljára látták. Marian tizenhét éves volt, Courtney annak idején tizenhat. Moss a halott barátnőjén és az eltűnt lányon gondolkozott, miközben a szállodába hajtott. A holttestek kezéről és lábáról hiányoztak a körmök. Patrick Mursult ölte volna meg a családját? És most hol lehet?

Az útitáskáját a csomagtartóban tárolta: két váltás ruha és egy tisztasági készlet volt benne, hogy bármikor útra kész legyen. A hotelszobájában levetkőzött, levette a protézisét, utána a bélést is – a nedves, átható izzadságszag rögtön megcsapta. A zuhannyal kicsit meggyűlt a gondja, mert nem volt benne kapaszkodó, de miután a víz felmelegedett, leült a kád peremére, és lecsúszott a porcelánon a csúszásgátló szőnyegre. Forró víz ömlött végig rajta. A teljes flakon mini vendégsampont felhasználta hajmosásra, és megpróbált minden bűzt és vért ledörzsölni magáról. A mankója és a tolószéke nélkül kellett végigugrálnia a szállodai szőnyegen, hogy bebújhasson a ropogós és tiszta ágyneműbe, és magára húzhassa a takarót. A szoba lehúzott redőnnyel és lekapcsolt lámpákkal varázslatosan sötét volt. És hideg. Az oldalára fordult, hogy elaludjon, de nők és gyermekek holttestét látta maga előtt egy véres spirálban, virágzó sebekkel. Az undor és a reménytelenség savasan égett a torkában. Marianra gondolt – legyen életben, könyörgök, legyen életben –, de nem tudta, hogy néz ki a lány, úgyhogy a képzelete Courtney Gimm képével töltötte be a helyét, majd csontba harapó fejszékkel és szájként szétnyíló sebekkel. Moss verejtékben úszva hánykolódott a matracon, teljesen összegyűrte a lepedőt, miközben a szoba túlsó végéből is érezte a protézise savanyú szagát. Felült, és kotorászni kezdett a sötétben a távirányító után. A helyi csatornák mindegyikén a Washington megyében, Canonsburg mellett lemészárolt családról volt szó. Moss hunyorogni kezdett a képernyő éles fényétől – légi felvételeket látott a környék háztetőiről és a seriff kordonjáról, és a Chaplin-bajuszos rendőr is megjelent, amint éppen magasabbra húzza a nadrágját a fűrészbakok mellett.

Az Amber Alertet végül hajnali öt körül értesítették. Marian Tricia Mursult, tizenhét éves, a pennsylvaniai Canonsburgből. A fénykép egy napbarnított, szeplős lányt ábrázolt, levágott szárú farmerben és pántos pólóban, szénfekete hajjal. Mossnak a lélegzete is elakadt, annyira hasonlított a lány a halott barátnőjére – mindketten természetes szépségek voltak, hosszú, fekete hajjal.

Őt kiképezték az időutazásra – hozzászokott a jövőbeli események újraéléséhez, amint azok kibontakoztak a jelen terra firmáján, de ez a déjà vu valami más volt, olyan, mintha azon kapta volna a világot, hogy önmagát ismétli; a ház, a lányok… Mintha valami olyasmit látott volna, amit nem lett volna szabad, a ciklikus idő ismétlőmechanizmusát. De az is lehet, hogy a lányok hasonlósága egy még ritkább dolog volt, egy második esély. Courtney-t elveszítette ugyan, de Mariant még megmentheti. Moss hátradőlt az ágyban, megnyugtatta, hogy mások is keresik az eltűnt lányt, hogy valaki akár már láthatta is, és tudhatja, hol van – biztonságban van, biztonságban – de miközben pár órára álomba merült, szinte érezte, ahogy a vékony kamasztest lassan kihűl.

KETTŐ

Courtney halála után, majdnem tizenhat évesen Moss nagyon le volt törve. Gimmék felkérték, hogy álljon mellettük a búcsúztatón, ami kimerítő megtiszteltetés volt – kínos ácsorgás Davy mellett a részvétnyilvánítások alatt. Courtney hófehér volt az alapozótól, úgy feküdt, mintha aludna. Mindig is azt mondta, hogy azt szeretné, ha a kedvenc farmernadrágjában temetnék el, ehelyett egy törtbársony ruhát adtak rá magas csipkegallérral, mert valahogy el kellett takarni azt a vágást a torkán, amit a smink sem rejtett el teljesen. A holttest olyan természetellenesen mozdulatlan volt, hogy Moss szinte arra számított, hogy a barátnője mindjárt felül, megmoccan, vagy levegőt vesz.

Miközben hazafelé tartott a temetésről, Moss elképzelte, hogy ő is meghalt, és Courtney mellé temették. Levertnek érezte magát, elszigeteltnek, és nem érdekelte az a változata, aki életben maradt. Egyedül élt az anyjával; az apja ötéves korában hagyta el őket. Jóban volt ugyan az anyjával, de az soha nem volt otthon, mert vagy dolgozott, vagy ott lebzselt a McGrogan’sben az italakciók idején, ami általában részeg éjszakákba olvadt. Moss magába fordult, minden este a szobájába menekült az egyre nagyobb lemezgyűjteményével: Misfits, Clash, Sex Pistols, Pixies és akciós punk bakelitekkel a cédéboltokból – csak feküdt az ágyán, fején fülhallgatóval, sötétben, és beleveszett a hangok tájaiba. A középiskolai éveit totálisan elvesztegette – Jack Danielst ivott Cherry Coke-kal, vagy bármilyen alkoholt, amit valaki becsempészett ebédidőben a parkolóba. Nem érezte magát otthon a bőrében, majdnem kimaradt az iskolából is, de végül mégsem – készen állt arra, hogy örökre az anyjánál maradjon, ha úgy alakul, és ugyanannál a telemarketinges cégnél dolgozzon, ahol az anyja, de a futóedzője észrevette, hogy valami nincs rendben, bevetette a befolyását, és szerzett neki egy részleges ösztöndíjat a WVU-ban.

Három évvel Courtney halála után felkérték, hogy tanúskodjon a barátnője gyilkosa ellen. Ott ült a Washington megyei bíróságon az anyja munkahelyi ruhájában, és kérdésekre válaszolt azzal az estével kapcsolatban, amikor a barátnője meghalt, miközben Courtney szülei a vallomását hallgatták. A barátnője anyja sírt, gyilkosa szenvtelenül hallgatta. Mosst soha nem zavarta, hogy semmilyen együttérzés nem volt benne az iránt, aki megölte a legjobb barátnőjét – az illető egy drogos hajléktalan volt. Azt akarta, hogy meghaljon, rettenetes kínszenvedések közepette, vagy tényleges életfogytiglant kapjon, valamiféle igazságra vágyott. Az ítéletről csak egy évvel később hallott: a gyilkos huszonnyolc évre enyhíthető életfogytiglant kapott, de ez nem tűnt elégnek. A dühe, amiért ez az ember életben maradt, és valamikor még a szabadságát is visszanyerheti, áthatolt a szomorúsága fojtogató ködén. Második egyetemi évének első félévétől kezdve a tanulás vette át a részeg hétvégék és a kollégista seggfejek helyét. A kriminológiát és a bűnügyi nyomozást választotta főszaknak, és a kurzus követelményeinek megfelelően szerzett egy gyakornoki állást a Washington megyei halottkémi hivatalban.

Eleinte zavarban volt a munkahelyén, de a halottkémi hivatalban nagyon jól el lehetett tölteni a délutánokat – az ott dolgozó nők hálásak voltak a segítségéért, és lelkesen támogatták. A fogamzásgátlásról és a zenéről csacsogtak vele, miközben ő négykézláb rendezgette az aktákat a fiókokban. Dr. Radowski, a halottkém minden reggel szívélyesen köszöntötte, de tisztes távolságot tartott tőle – alkoholista, mesélte róla néhány titkárnő, és meleg, mint az köztudott. Bár Radowski arca valóban gyakran kipirult, mire visszatért egy-egy hosszúra nyúlt ebédszünetből, a férfi kivétel nélkül mindig kedves volt vele. A szobatársai közül néhányan megdöbbentek azon, hogy ott dolgozik, elborzasztotta őket a tetemek gondolata, de Moss szívesen igazította állásához a kurzusait, és azon kapta magát, hogy örömmel várja, hogy csütörtök délután, 12:20 legyen, hogy elindulhasson banánsárga Pontiac Sunbirdjében a 79-esen Washington felé, hogy egy órára a halottkémi hivatalba érjen.

Amikor Radowski először megengedte neki, hogy részt vegyen egy boncoláson, ideges volt, de nem félt. Laborköpenyt, védőszemüveget és gumikesztyűt viselt, mint egy tudósosat játszó gyerek, és alig pár lépésre állt Radowskitól, aki előkészítette a holttestet, egy hatvannégy évesen elhunyt nőt, akit csak akkor találtak meg, amikor a szomszéd lakásban élő család panaszt emelt a szag miatt. Az emberi bomlás bűzének első szippantása örökre megragadt Mossban: az a gyomorforgató, édes aroma – de a kíváncsisága elnyomta benne az undort. A procedúra időnként sebészeti jellegű volt, szikékkel és bemetszésekkel, és nem várt módon brutálissá vált, amikor Radowski egy sövénynyíróval átvágta a bordákat, egy elektromos fűrésszel pedig a koponyát. A szobát betöltő, fülsértően magas vinnyogás porral is járt. Radowski asszisztense átmosta a nő zsigereit, vizet engedett a nagy adag bélre a csapból, amitől ürülékszag szállt a levegőbe – és ugyanaz az asszisztens egy poént is eleresztett, amikor részlegesen megemésztett Twinkiest talált a nő gyomrában:

– Ezek egy örökkévalóságig kitartottak volna.

Radowski megengedte Mossnak, hogy a kezébe vegye a nő szívét. A lány óvatosan tartotta a szervet gumikesztyűs tenyerében, úgy, mintha nem is egy izomköteg, hanem egy törött szárnyú kismadár lenne. Meglepte a súlya, az, hogy az emberi szív mennyivel nehezebb, mint gondolta. Radowskinak szikére volt szüksége a védőburok átvágásához a mellkasban, hogy kivehesse, és a szívburokból folyadék csorgott a rozsdamentes acéllapra és a padlóra.

– Kérem, tegye ide az izmot, hogy megmérhessem.

Moss engedelmesen berakta a szívet egy tálcába, hogy lecsöpögtesse.

– Ezt nézze meg – mondta Radowski valamivel később, miközben megemelt egy másik szervet, hogy megnézhesse. – Ez itt a halál oka. A máj. Nézze ezt a lilás elszíneződést, a szénporszerű állagot. Egy egészséges máj úgy néz ki, mint egy darab hús a hentesnél, rózsaszín és sima. Ez májzsugor. A nő halálra itta magát.

A halál egy megoszthatatlan intimitás, gondolta néha Moss, aki a halottasházban találta meg a lelki békéjét. A halál és a veszteség régi ismerősei voltak; legjobb barátnőjét meggyilkolták, az apja elhagyta. A halottkémi vizsgálat procedúrája segített neki megbékélni a halandósággal – a halál így is rejtély maradt, de látta, hogy az emberek életének teljességét nem lehet aktákban, súlyokban, mérésekben összegezni.

A kollégium Morgantownban volt, de nyaranta egy dormonti kétlakásos ház felső szintjét bérelte ki, és onnan járt be Pittsburghbe, hogy eltartsa magát. A Buchanan Ingersollban dolgozott, és egyike volt a USX-toronyban lévő ügyvédi iroda tucatnyi titkárnőjének. Asztalán egy méretes számítógép-monitor és egy elektromos írógép volt, háta mögött, az acélpolcokon ábécésorrendbe rendezett, barna irattartók tengere. Huszonegy évesen kiforrott öltözködési stílusa volt – katonai dzsekik kitűzőkkel, nagy, aranyszínű fülbevalók, fényes, vörös rúzs és leopárdmintás körömmatrica. Az idősebb nők Madonnának szólították, amit talán bóknak is vehetett. Minden reggel egy teljes óra a fürdőszobában és rendszeres látogatások a női mosdóban délutánonként, ahol feltupírozta a haját, majd befújta hajlakkal, utána hatalmasra bodorított sörényét összefogta egy színes hajgumival. A munkatársai tisztes távolságot tartottak tőle a cigiszünetek alatt, mert féltek attól, hogy kigyullad a hajkoronája.

Ebédidőben kriminalisztikai tankönyvek a Market Square-en. Egy papírkosárnyi sült kagylót és sült krumplit evett épp azon a délutánon, amikor odalépett hozzá egy férfi zakóban és kasmírmintás nyakkendőben. Anélkül ült le a szemben lévő székre, hogy engedélyt kért volna tőle. Megemelte a könyvet, amit olvasott, a Bevezetés a kriminológiába: Elméletek, módszerek és kriminalisztikai viselkedéstudomány második kiadását.

– Megtudta már, miért csinálják az emberek azt, amit csinálnak? – kérdezte.

Moss, aki már megszokta, hogy a Grant Street-i üzletemberek és ügyvédek – azok az emberek, akik úgy gondolják, a titkárnők csak az ő igényeik kielégítésére szolgálnak – ráerőltetik a társaságukat, egészen addig elutasító maradt, amíg a férfi meg nem mutatta neki a jelvényét – korábban sosem hallott a haditengerészeti nyomozóirodáról. Az első gondolata az volt, hogy biztosan az anyjával történt valami az egyik görbe estéjén.

– Mi a legjobbakra és a legokosabbakra vadászunk – közölte vele a férfi.

Mossban felmerült a kérdés, hogy mi köze neki ehhez.

– Értem – mondta. – És?

A társalkodópartnere O’Connor különleges ügynökként mutatkozott be neki.

– Az egyik professzora adta meg a nevét, ígéretes jelöltnek tartaná önt a szövetségi hatóságok soraiba – magyarázta. – Jó véleménnyel van magáról.

– Oké – felelte Moss azon töprengve, hogy melyik tanára lehetett az, és nem egy átverés áldozata-e éppen. – Nincsenek prospektusaik, amiket elküldhetnének postán?

– Egy konkrét részlegre gondoltam magával kapcsolatban az NIS-en belül – válaszolta O’Connor. – Személyesen is meg akartam ismerni, mielőtt előadom az ajánlatomat. Általában nem így szoktam emberekre vadászni, de megvan az okom arra, hogy úgy gondoljam, magából kiváló ügynök lenne, ám erről még meg kell bizonyosodnom, mielőtt alkalmaznám.

Talán valami marketingcsapda lehet – ha megadja a nevét és a címét, elárasztják reklámküldeményekkel és kéretlen telefonhívásokkal. A férfi bármelyik pillanatban kérhet tőle húsz dollárt, hogy „biztosítsa a helyét a programban”, vagy valami egyéb adományt.

– Az eredményeim nem tűnhettek ennyire fényesnek – próbálta meg lebuktatni Moss. – Éppenhogy csak sikerült leérettségiznem.

– A múltja nagy szerepet játszik a dologban. Engem a megújult érdeklődése fogott meg, a jelenlegi elhivatottsága. Vannak, akik hervadoznak a középiskolában, de az egyetemen kivirágoznak… Nekem semmi bajom nincs ezzel. Nem csodagyerekekre van szükségem, akik pár év alatt kiégnek. Olvastam azt az esszéjét, amely az erős társadalmak felelősségéről szól a védtelenek jogainak megvédésével kapcsolatban, akik közül az erőszakos bűncselekmények áldozatai a legvédtelenebbek. Azt másolta valahonnan, vagy a saját gondolatait írta le?

– Nem szoktam másolni.

– Megindítónak találtam az írását – folytatta O’Connor. – Szenvedélyesnek. Ez a szenvedély keltette fel az érdeklődésemet, Shannon. Úgy gondolom, a szenvedélye segíthet magának elérni azt, amire gondolok.

– Volt egy barátnőm – felelte Moss. – Miatta érdekel a bűnügyi igazságszolgáltatás.

– Az a helyzet, Shannon, hogy tényleg van nálam egy prospektus, amit átadhatok – mondta a férfi. – Mennyi is, egy éve maradt az egyetemből? Mire jelentkezik, át fogunk alakulni NIS-ből NCIS-be. Ha ugyanolyan szenvedélyes marad, amilyen most, és úgy dönt, hogy jelentkezik, egyenesen hozzám küldje el a jelentkezését.

Felírta a postacímét – Washington Navy Yard, 200-as épület – a fényes prospektus hátoldalára, amelyen széldzsekis férfiak és nők őrködtek egy anyahajó fedélzetén. Moss apja a haditengerészetnél volt, a USS New Jersey fedélzetén szolgált a hatvanas évek végén, de Moss nem sokat tudott a munkájáról.

Egy hónappal a diploma megszerzése előtt elküldte az NCIS-nek a papírjait, de a helyi rendőrőrsökre és államügyészi hivatalokba is beadta a jelentkezését mind Nyugat-Virginiában, mind Pennsylvaniában. O’Connor egy héten belül felhívta, és arra kérte, hogy jelentkezzen a virginiai Oceanában, ahol megkezdheti a felvételi beszélgetéseket.

– Tegye szabaddá a naptárát! – mondta.

Moss hatalmas csatahajókról kezdett ábrándozni az acélkék óceánon, úgy érezte, hogy az apja haditengerészeti hivatása valahogy az ő vérében is benne lehet, és meglepődött, amikor a megadott napon az Apollo Soucek Field katonai repülőtér kapuján kellett belépnie, ahol egy F/A-18 Hornet vadászgépraj fütyült el a feje felett.

O’Connor egy tizenkét fős osztályt toborzott össze, amelyben Moss a három nő egyike volt, és amelyből pár nap alatt két férfi is inkább kilépett, minthogy elviselje azokat a fizikai megpróbáltatásokat, amelyeknek az instruktoraik tették ki őket. Moss ráébredt, hogy ez nem annyira felvételi, mint inkább egy rosta. Órákig kellett úszkálnia egy tartályban, búvárfelszereléssel a fürdőruháján. Hosszan forgott a gravitációs szimulátorban egyre nagyobb nyomás alatt, amíg a szeme ki nem fordult, és el nem ájult, aztán, miután magához tért, folytatta tovább. A jelentkezők kis élelemadagokat kaptak, és egy alig hatszemélyes kollégiumi szobában aludtak – egy vécén és egy doboz nedves törlőkendőn osztoztak fürdőszoba helyett. Voltak, akik kikészültek a spártai körülményektől, de Moss jól alkalmazkodott hozzájuk: a középiskolai akadályfutás kitartóvá tette, és felkészítette arra, hogy az elméjével győzze le a testét. Az ötödik hét végére csak hét jelentkező maradt, Moss volt közülük az utolsó nő. Az egyik osztályteremben tartott ceremónián O’Connor egy választási lehetőséget ajánlott fel mindegyiküknek:

– Jelentkezzenek a Navy Yard 200-as épületében, ahol tárt karokkal várják magukat, hogy elkezdjék gyümölcsöző karrierjüket szövetségi nyomozóként – mondta nekik –, vagy maradjanak ülve. – Az egyik társuk tényleg felállt és elment, de a többiek az asztaluknál maradtak, és döbbenten, izgatottan vették át O’Connor kezéből sötétzöld pólójukat és az oklevelüket, rajta a nevükkel.

Egy kis fogadás kávéval és tortával a folyosón, majd utasítások arra, hogy egy órán belül öltözzenek át repülős védőruhába. Sötétedés után a csapat felszállt egy Ogopogo nevű vadászgépre, amelynek hosszúkás orrára egy tengeri kígyó volt festve – a repülő típusát Cormorantnak nevezték, áramvonalas, obszidiánfekete gép volt, leginkább egy SR-71 Blackbirdre hasonlított, csak felnagyítva; akkora lehetett, mint egy kisebb utasszállító. O’Connor és az osztálya becsatolta magát, és az Ogopogo a levegőbe emelkedett. Moss szinte delíriumba zuhant, amikor a Cormorant gyorsítani kezdett felfelé, és egyszer csak kiszabadult a gravitáció rabságából. A föld félholdja, városok elszórt gyémántjai a távoli bolygón. Moss érezte a súlytalanság szédítő örömét a mellkasában, a haja pedig úgy emelkedett a feje körül, mintha egy szőke pitypang lenne, amíg össze nem fogta. O’Connor csatolta ki magát elsőként, hogy lebegni kezdjen; érett vonásai hirtelen gyermekivé váltak. A többiek is követték a példáját, úgy ujjongtak a szabadesésben, mintha trambulinozó apróságok lennének. Moss is kiszállt az üléséből, és nyíltan sírt örömében, de a könnyei a szemgolyóján maradtak, mintha ragacsos gömbök lennének, és addig csípték a szemét, amíg nevetve le nem törölte őket.

A Hold felszíne sötét tónak tűnt. Megközelítették a Black Vale állomást, a holdi helyőrséget, ami olyan volt, mint egy titkos város a száz kilométer átmérőjű Daedalus-kráterben, a Hold Földnek hátat fordító féltekéjének a közepén. A kráter kitüremkedő peremének lejtői teraszosak voltak, mintha masszív lépcsők ereszkednének le három kilométeren át a széles medencébe. Mindenkinek elakadt a szava, amikor először megpillantották a holdi kilövőállomásokat. Black Vale ki volt világítva, az épületei és a futópályái is, és az elrendezése a nyugat-virginiai és pennsylvaniai olajkutakra emlékeztette Mosst; az irányítótorony egy fényesen tündöklő acélspirál volt, olyan, mint egy fúrótorony váza. Hét hajó dokkolt Black Vale-ben, masszív járművek, akkorák, mint egy-egy Ohio osztályú tengeralattjáró – az ébenfekete, áramvonalas és markáns monstrumok mintha origamihajtogatással készültek volna.

– Azok a TERN-ek – mutatott rá O’Connor a hét hajóra. – Azt nézzétek… A hajtóművük Brandt-Lomonaco kvantumhullámos makrotér-generátor – magyarázta –, vagyis azzal a haditechnikával készült, ami elérhetővé teszi a Mélyűrt és a Mélyidőt.

A torony alól a kilövő- és leszállóállások lóheréje nőtt ki, sűrűn beszőve utakkal és taxisávokkal, amelyek a hangárokhoz, fehér kupolákhoz, hálótermekhez, gépesített üzletekhez, irodákhoz és laboratóriumokhoz vezettek. O’Connor elmagyarázta, hogy a Haditengerészeti Űrparancsnokság hajóinak – a Shrikesnak, a Cormorantoknak, a TERN-eknek – a tervrajzait majdnem hatszáz évvel későbbről szerezték meg, majd átalakították őket, hogy illeszkedjenek a hetvenes–nyolcvanas évek ipari lehetőségeihez, amikor a flotta legnagyobb része elkészült. A gépeket végül a Boeing és a McDonnell Douglas, a Lockheed Martin és a Northrop Grumman készítették el nagy titokban. A Cormorantok felturbózott Harrier-motorokat használtak a hajtóműrendszerükben a reakciószabályzásra, amelyek kis robbanásokkal ellensúlyozták a hajó kilengéseit, megdőléseit és legyezőmozgását, és az Ogopogo úgy landolt a 4-es dokkon, mint egy rovar a falevélen. A kajütablakokból csak hatalmas, reflektorokkal megvilágított, poros síkságokat lehetett látni. A Holdon minden lassan hullott le a talajra; ebben a gyengébb gravitációban Moss úgy érezte, mintha vízben lebegne. Huszonkét éves volt, lenyűgözték a hadsereg csodái és titokzatossága, a Haditengerészeti Űrparancsnokság komplexitása és a nyilvánosság tudta nélkül elért eredményei.

A kiképzése következő három hete álomszerű volt; előadások a naplámpás szoláriumban, nagy hálótermek, lassú kiigazodás az üvegházak és a folyosók között és a flotta hajóinak megismerése. Mosst O’Connor TERN osztagába osztották be a USS William McKinley-n, és bedobták a Mélyvízbe. Két hónappal azután, hogy megérkezett a virginiai tengerpartra, időutazást hajtott végre az emberiség Terminusához, elhajózott az Androméda-köd legtávolabbi csücskeibe, és olyan csillagfényekben fürdött, amelyek még két és félmillió évig nem fogják elérni a Földet.

Riporterek nyüzsögtek a canonsburgi városháza aulájában, és nyilatkozatokért esdekeltek a többszörös gyilkossággal és az eltűnt gyermekkel kapcsolatban. A polgármester irodája is ebben az épületben volt, csakúgy, mint a canonsburgi rendőrőrs, de a jelek szerint egyik sem állt készen ekkora sajtóérdeklődésre, legalábbis Moss így látta, miközben átverekedte magát a médiaküldöttek tömegén. Bemutatta az igazolványait egy rendőrnek, és alá kellett írnia a nevét az engedélyezett személyek listáján, mielőtt beengedték a tárgyalóba. Egy idősebb férfi, a városháza egyik munkatársa észrevette a protézisét, és előreengedte. Amikor Moss elment mellette, a blúza hátára tette a kezét, és a nő teste megfeszült az érintéstől, ami túlságosan is ismerős volt számára – a férfi ujjai a kelleténél kicsit tovább időztek el a melltartója pántján. A férfi mosolygott, és intett, hogy menjen tovább, ami akár lovagiasnak is tűnhetett volna, de a tenyere egészen addig ott maradt a lapockái között, amíg be nem küzdötte magát a terem túlsó végébe. Még hátravolt pár perc kilenc óriáig. A munkacsoport több tagja már helyet foglalt a patkó alakban felállított bankettasztalok mellett. Moss felismert néhány arcot az előző éjszakáról, leginkább az FBI embereiét, de a modoruk mostanra megváltozott; Mursulték halálának bánatát eloszlatta a napfény, és a helyét friss hajzselé és tiszta ruhák vették át, papírpoharas kávék, fehér dobozokban sorakozó fánkok a hátsó asztalon.