Amy Ruttan

Licitálj a dokira!

Maggie Kingsley

Számolom a perceket

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amy Ruttan, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A SZÍVHANG 732. eredeti címe: A Date with Dr Moustakas

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Maggie Kingsley, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Szívhang 733. eredeti címe: A Wife Worth Waiting For

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Kis Z. Margit

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 732–733. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-858-0

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kate Hardy

Szerencsés cserebere

ELŐHANG

Nashville, Tennessee

Már most gyűlölte magát azért, amit tenni készült.

Akkor ne tedd!

Dr. Christos Moustakas ránézett a szerződésre, amelyet az imént írt alá. Olyan munkaszerződés volt, ami elviszi Nashville-ből – és Naomitól.

Már azért haragudott magára, hogy egyáltalán összejött vele. Az első találkozásukkor rögtön tudta, hogy baj lesz. Naomi az a fajta nő volt, aki sokkal többet akart, mint amit ő nyújtani tudott.

Chris nem tervezett megnősülni és családot alapítani, ezt már az elején közölte vele, de Naomi nem hallgatott a figyelmeztetésére.

A férfi fojtott káromkodással elfordította tekintetét a szerződésről, és körülnézett a lakásban, amely tele volt Naomi emlékeivel. Úgy tűnt, ez a nő beleette magát a lelkébe: hisz folyton csak rá gondolt.

És ennek nem szabadna így lennie. A munka fontosabb.

Ma le kell zárnia ezt a dolgot.

Amikor kopogtak a bejárati ajtaján, kihagyott egy ütemet a szíve. Összeszorította az állkapcsát, a gyomra görcsbe rándult. Tudta, hogy össze fogja törni Naomi szívét.

De így lesz a legjobb.

Nem akarja feleségül venni, és ezzel bezárni egy boldogtalan házasságba, mint ahogy a szüleinél tapasztalta.

Amint ajtót nyitott, Naomi ragyogóan rámosolygott, arcon csókolta, és belépett.

– Hát itt vagy! Mi van veled? Mostanában kicsit távolságtartó lettél. – Elhallgatott, amikor meglátta a dobozokat. – Ó…

Chris becsukta az ajtót.

– Bocs, hogy nem hívtalak vissza. Csak közbejött valami.

– Azt látom. – Naomi most felé fordult. – Hová mész?

– New Yorkba. Felajánlottak egy állást dr. Heffernannél az idegsebészeten. Ha jövőre nyugdíjba megy, átvehetem a helyét. Én leszek a vezető idegsebész.

– Hű, ez nagyszerű! Gratulálok. Mikor indulsz?

– Ma este.

Naominak az arcára volt írva, mennyire megbántódott.

– El akartál menni, méghozzá szó nélkül?

– Nem, ezért kértem, hogy gyere ide.

– De én azt hittem… – Naomi elképedve rázta meg a fejét. – Mindegy.

– Mondd csak el.

– Azt hittem, az állásajánlatainkról fogunk beszélgetni. Azért utasítottam vissza a Mayo Klinika ajánlatát, mert azt hittem, velem akarsz lenni.

A szemében könnyek csillogtak, és Chrisnek uralkodnia kellett magán, hogy ne vonja vigasztalóan a karjába.

– Jobb lett volna, ha elfogadod. Naomi, a karrieredről van szó! Ami fontos.

– Nem akartalak elhagyni. Akartam adni nekünk egy esélyt.

Chris behunyta a szemét, ahogy átjárta a szívét a fájdalom. Nem lett volna szabad ezzel a nővel kezdenie. Már rögtön az első, felvillanyozó csókjuk után el kellett volna menekülnie.

Mindvégig tudta, hogy Naomi Hudson veszélyes rá nézve, mégsem tartotta magát távol tőle.

– El kellett volna fogadnod azt az állást, Naomi. Nekünk nincs közös jövőnk, már az elején megmondtam.

Egy könnycsepp gördült le Naomi arcán.

– Tudom. De azt hittem…

– Mit? Hogy meggondolom magam? Mindig is az volt a célom, hogy vezető idegsebész legyek, és ezt te is tudtad.

– Te is végig tudtad, hogy többet akarok ettől a kapcsolattól. De hagytál lógni a levegőben. Te sem akartál elengedni! – kiáltotta Naomi dühösen.

– Most elengedlek – mondta Chris megkövült arccal.

– Azt hittem, többet jelentek neked.

– Mindketten tudtuk, hogy egyszer vége lesz.

– Nem, én nem tudtam. Vagy csak nem akartam elhinni.

– Hát, az a te bajod.

Chris utálta magát, amiért ezt mondta, de muszáj volt. Véget kellett vetnie a dolognak.

Felkészült egy jó nagy, csattanós pofonra.

– Hát akkor érezd jól magad New Yorkban, te szemétláda! Bárcsak soha többé ne látnálak!

Naomi elviharzott mellette, és bevágta maga mögött az ajtót.

Chris felsóhajtott, és majdnem kibuggyant egy könnycsepp a szeméből. Az ablakból figyelte, ahogy Naomi kocsiba ül és elhajt.

Mikor változott olyan kőszívű szörnyeteggé, mint az apja?

Önző lett. Mindennél jobban szeretett volna Naomival lenni, és egy évig minden csodálatos is volt. De aztán a nő elkezdett belopózni a szívébe a gondosan felépített védőfalak ellenére, és olyan jövőt tervezgetett, ami Chris számára nem jöhetett szóba.

Ideje volt elengednie. Még akkor is, ha a szíve tiltakozott ellene.

Naomi talál majd nála jobbat. Nem ő az igazi a számára.

Meg sem érdemelte ezt a nőt, de soha nem fogja elfelejteni. És soha többé nem fog úgy szeretni senkit, ahogy őt, erről szentül meg volt győződve.

Felvette az asztalról a manhattani munkaszerződését. Neki az a legfontosabb, hogy életeket mentsen. Ha minden energiáját a munkába fekteti, azzal talán ellensúlyozhatja a fájdalmat, amit Naominak okozott.

Úgy legalább jót cselekedhet, még ha az ő szívét többé már semmi és senki sem mentheti meg.

1. FEJEZET

Mitéliosz, Görögország

Három évvel később

Újabb álmatlan éjszaka…

Chris eléggé szenvedett a hőségtől. Bár már több hete Görögországban volt, ahová a szigetet sújtó földrengés után érkezett, Manhattan után még mindig nem szokott vissza az itteni hőmérsékletekhez. Néhai nagymamájának házában nem volt légkondicionáló, és mivel a szigeten rengeteg mindent meg kellett javítani, az összes olyan munkát elhalasztották, ami nem volt égetően sürgős.

Ásítva kilépett a csinos kis ház erkélyére, és a korlátnak támaszkodva nézte, ahogy a nap felkel az Égei-tenger fölött. Rég nem járt itt. Hosszú évek teltek el, amióta utoljára olajbogyót szedett a nagymamája kertjében, és úszott a tengerben. Ez volt a legrégebbi és legmagasabb helyen fekvő ház a sziklákba építettek közül. Szerencsére a földrengés csak kisebb károkat okozott benne, míg az újabb épületek közül sok súlyosan megrongálódott, sőt néhány össze is omlott.

Furcsa, milyen kevés dolog változott itt.

Chris elmúlt három New York-i évét a munka, a bulizás és nők töltötték ki. Egyéjszakás kalandok hosszú sora volt mögötte, így próbált túljutni Naomi elvesztésén, akit igazán szeretett. Ráadásul az egyik kalandja apává tette Christ, és horribilis összeget fizetett az anyának, hogy megtarthassa a fiát.

Most már a kis Evangelos állt az élete középpontjában. Bár megengedhetett magának egy dadát, tegnap este szabadságot vett ki, és maga etette és pelenkázta a babát.

Fáradtan megdörzsölte az arcát.

Mikor siklott így ki az élete? Mikor lett minden ilyen nehéz?

Pontosan tudta a választ: aznap, amikor elhagyta Naomit. Amikor a munkát helyezte a szerelem elé. Elhagyta az egyetlen nőt, akinek valaha is sikerült áttörnie a magas falakat, melyeket a szíve köré épített. És ami még nagyon bántotta: ráadásul szakmailag is keresztbe tett Naominak, aki miatta utasított vissza egy nagyszerű állásajánlatot.

Soha nem tudta elfelejteni őt, és hogy szabaduljon az emlékétől, felszínes kalandokba menekült. Az egyikből született Evangelos. Chris szerette a fiát, és szeretett apa lenni – ezt korábban el sem tudta volna képzelni. De másképp képzelte el a visszatérést a szülőfalujába.

– Szép kockahas!

Chris átnézett a korláton, és meglátta Arest, aki épp átvágott a kis falusi téren, abban a baseballsapkában, amelyet még ő küldött neki Amerikából. Ő volt az egyik legjobb gyerekkori barátja, egyben a mitélioszi nonprofit kórház négy alapítójának egyike is, ahol most sürgősségi orvosként dolgozott. Mostanra Chris minden barátja visszatért a szigetre, miután Theo a segítségüket kérte a földrengés miatt.

– Vegyél fel valamit! – kiáltotta Ares, és nevetett.

– Hova mész?

– A kórházba. Majd lesz egy eset, amelyikről szeretném kikérni a véleményed.

Chrisnek már hiányzott a munka.

– Lemegyek, ha Lisa megjön.

Ares felvonta a szemöldökét.

– Ki az a Lisa?

– Evan dadája.

– Ó! Én még azt hittem, hogy újra lecsapott a hírhedt manhattani Casanova.

Chris felhorkant.

– Mikor van nekem arra időm?

– Hát, valamikor biztos volt – felelte Ares vidáman. – Te vagy az egyetlen közülünk, akinek gyereke van.

Már nem sokáig: Cailey Nikolaides, Theo felesége, a kórház egyik ápolónője öt hónapos terhes volt.

– Vagy bejössz, vagy eredj dolgozni. Fellármázod az egész környéket!

– Később találkozunk – kacsintott rá Ares.

Megszólalt a templom harangja. Chris ásított egyet, nyújtózott, és bement a házba.

Megnézte a fiát, aki még békésen aludt a kiságyban, apró ökle a szájában, sötét fürtjei az arcára tapadtak. Chris szeretettel mosolygott le rá. Mindent meg fog tenni, hogy semmiben se szenvedjen hiányt.

Csak anyja nincs.

Gyorsan elhessegette a gondolatot. Evannak nincs szüksége anyára. Ő is boldogult anya nélkül, és két szülőre való szeretetet fog adni a fiának.

Becsukta a gyerekszoba ajtaját, és elment zuhanyozni. Épp végzett az öltözködéssel, már a cipőfűzőjét kötötte, amikor kinyílt a bejárati ajtó, és Lisa jelent meg. Elpirult, amikor meglátta Christ.

– Elnézést, dr. Moustakas. Hamarabb akartam jönni, de az amerikai unokanővérem itt van egy hónapja Görögországban, és tegnap este vendégségben volt a családomnál Athénban.

– Semmi baj, Lisa. Kapott egy szabadnapot és egy szabad éjszakát. Maga is megérdemel egy kis pihenést. Most lemegyek a kórházba, ott elér. – Chris kinyitotta az ajtót, de aztán megfordult. – Mennyi ideig lesz Athénban az unokanővére?

– Még sokáig. Ott dolgozik. Apám bátyjának a lánya, aki valamikor régen kivándorolt Amerikába, és beleszeretett egy amerikai nőbe. Csak most találkoztam az unokanővéremmel.

– A következő utáni hétvégét a családjával tölthetné Athénban, hogy kicsit jobban megismerje.

Lisának felragyogott az arca.

– Az nagyon jó lenne, dr. Moustakas.

Chris bólintott, és behúzta maga mögött a bejárati ajtót.

Ahogy végigsétált a macskaköves utcákon, látta, hogy a tengerparti kisváros lassan életre kel. Sokan épp felszálltak a kompra, hogy átkeljenek a körülbelül egyórányira fekvő szárazföldre.

Chris fel volt dobva, alig várta, hogy újra dolgozzon, és segítsen a barátainak.

Ares, Theo és Deakin mostanra megtalálták életük szerelmét. Chris volt az egyetlen szingli közülük, és ez nem is fog egyhamar megváltozni.

Egyetlen nő volt csak, aki mellett majdnem megfordult a fejében a nősülés gondolata. De rendesen elszúrta az egészet, és összetörte a nő szívét. Meg is érdemli, hogy egyedül legyen, büntetésül a fájdalomért, amit neki okozott.

Sóhajtva nyomta be a kórház bejárati ajtaját. A recepciós pultnál egy lélek sem volt.

– Ares? – kiáltotta Chris. Nem jött válasz. – Ares, hol vagy? Hahó!

– Jézusom, mi ez a kiabálás? Mindjárt jövök! – válaszolta egy nő lágy tennessee-i akcentussal.

Olyan hang, amelyet Chris túlságosan jól ismert…

A szíve megállt egy pillanatra, amikor a hang tulajdonosa előre sietett az épület hátsó részéből. Elegáns kosztümöt és magas sarkú cipőt viselt, fölötte makulátlan fehér köpenyt. Sűrű, vörösesszőke haja szoros kontyba volt kötve a tarkóján, ami nem állt valami jól neki, zöldesbarna szeme pedig tágra nyílt a döbbenettől. Hirtelen megállt.

– Naomi? – mondta Chris kábultan, amint meg tudott szólalni. – Te meg mit keresel itt?

Istenem, ő meg hogy kerül ide?

Bár Naomi tudta, hogy dr. Christos Moustakas görög, fogalma sem volt, hogy Mitélioszon tartózkodik. Azt hitte, Manhattanben játssza az idegsebészet mindentudó félistenének és a város hírhedt playboyának szerepét.

Három évvel ezelőtt darabokra törte Naomi szívét, és ő soha többé nem akarta látni. Soha többé!

Ez azért nem teljesen igaz…

Nem, nagyon is vágyott a viszontlátásra, de túl nagy volt a veszélye, hogy megint fájdalmat okoz neki ez a férfi. Hosszú időbe telt, mire begyógyult a seb, miután Chris olyan rideg szenvtelenséggel ejtette őt. Aztán elveszítette a közös gyermeküket, a babát, akinek a létezéséről csak akkor szerzett tudomást, amikor Chris már elment.

Naomi el akarta mondani neki, de Chris nem hívta vissza. Így aztán egyedül birkózott meg a fájdalommal.

Utálja Christ! Miatta nem akart soha többé kapcsolatot. Nem akarta még egyszer elkövetni ugyanazt a hibát, ezért inkább a munkába temetkezett.

A szíve megkeményedett.

Ugyan, igazából egyáltalán nem utálod.

És most Chris is itt van. Itt áll előtte, és ugyanolyan vonzó, mint aznap, amikor elhagyta. A sűrű, sötét haja még mindig tökéletes, sötét szemében még mindig ott rejtőzik az a huncut csillogás. Bár nem mosolygott, Naominak már markáns arca puszta látványától elgyengült a lába.

Nem, nem hagyhatja, hogy Chris még egyszer hatalmat szerezzen fölötte!

Sokáig tartott, mire kiheverte a szakítást, de végül megbékélt vele, s bár a Mayo Klinika kínálta lehetőséget elpackázta, mostanra sebész főorvos lett egy nemzetközi segélyszervezetnél, ami nagy felelősséggel járt. Még tán hálásnak is kellene lennie ezért Chrisnek.

Mégsem örült, hogy a férfi itt van.

Annyi más hely van a világon, miért pont a Mitélioszon kellett felbukkannia?!

Naomi két hónapra kapott megbízást, hogy sebészként dolgozzon Athénban és Mitélioszon. Miután júliusban megérkezett Athénba, néhányszor ellátogatott az itteni kórházba, de aztán csak ritkán fordult meg a szigeten, mivel a földrengés súlyos sérültjeinek többségét Athénba szállítottak.

Mostantól viszont a szigeten fog besegíteni – erre tessék, itt találja Christ, aki úgy áll előtte, mintha ide tartozna.

– Mit csinálsz te itt? – kérdezte Naomi.

– Idevalósi vagyok. Azért jöttem, mert meghalt a nagymamám, és én örököltem meg a házát. Mi alapítottuk a kórházat néhány barátommal, és ha már itt vagyok, gondoltam, hasznossá teszem magam.

– Már egy hónapja Görögországban vagyok, és még egyszer sem láttalak itt. És a nevedet sem említette senki.

– A nagymamám dolgaival voltam elfoglalva.

– Nem is tudtam, hogy idevalósi vagy.

– Nem beszéltünk túl sokat, amikor együtt voltunk – válaszolta Chris tréfás árnyalattal a hangjában.

Na igen, Naomi is főleg a forró éjszakákról őrzött emlékeket…

Chris egyszer említette, hogy egy kis görög szigetről származik, és támogat egy helybeli kórházat. De miért pont ez az a sziget? És neki miért pont ide kellett elvetődnie?

Egyszerű: meg vagy átkozva!

Ezt a nagyanyja mondta Naominak, amikor ő életében először és utoljára találkozott vele, tizennégy évesen. Az asszony azt állította, az istenek átkot küldtek rá, amiért hátat fordított az apja örökségének. Akkoriban Naomi nem sokat törte ezen a fejét, de miután négy évvel ezelőtt találkozott dr. Christos Moustakasszal, aki alig egy évvel később úgy megtiporta, kezdett hinni a nagyanyja szavaiban.

Meg vagyok átkozva.

Itt az újabb bizonyíték.

– És téged mi szél fújt erre? – kérdezte Chris.

– Az International Reliefnek dolgozom, besegítek a földrengés után. Sebész vagyok, de adománygyűjtő akciókat is szervezek olyan emberek műtétjére, akiknek nem telik rá. Dr. Nikolaides említette, hogy ma új sebész érkezik, de azt nem, hogy te vagy az.

– Számított volna?

– Persze! Egyáltalán nem örülök ennek, dr. Moustakas.

Neked most New Yorkban kéne lenned.

Feszült csend támadt, melyet Chris tört meg végül.

– Hát… – végigsimított a haján – sajnálom, ha nem örülsz, Naomi…

– Dr. Hudson.

– Mi? – nézett rá bambán a férfi.

Naominak csak most tűnt fel, milyen karikás a szeme. Mint aki nem aludt az éjjel.

– Neked dr. Hudson vagyok.

Chris összevonta a szemöldökét, karját pedig keresztbe fonta.

– Rendben. Dr. Hudson, mit gondol, tudunk majd profin együtt dolgozni?

– Természetesen.

– Jó, mert eléggé fáradt vagyok, nincs energiám játszmákra. Abból kaptam már egy egész életre valót.

Naomi arca kipirult a haragtól.

– Jól ismerem a kis játszmáit, dr. Moustakas, nekem elhiheti.

– Erre nincs időm – válaszolta nyersen Chris, aztán elment mellette a társalgóba. – Most először is innom kell egy kávét.

Naomi megfordult, és bűnbánóan követte.

Chris épp kávét töltött magának. Amikor meglátta Naomit, felsóhajtott.

– Bocsánat – mondta Naomi.

A férfi bizalmatlan pillantást vetett rá, és kortyolt egyet a bögréjéből.

– Miért vagy ilyen fáradt? – kérdezte tőle Naomi.

– Későn feküdtem le – válaszolta Chris, kerülve a tekintetét.

Valamit rejteget, ez egyértelmű. De ezzel most Naomi nem tudott foglalkozni, mert túl sok dolga volt.

Többek közt meg kellett szerveznie egy agglegényárverést. Eredetileg csak kisebb műsort terveztek Mitélioszon, hogy pénzt gyűjtsenek a kórháznak, amikor azonban Theo felmérte, mekkora károkat okozott a földrengés az egész szigeten, megkérte Naomit, hogy vállalja el a szervezést, mert a tapasztalatával ő sokkal nagyobb eseményt tudna csinálni belőle, és úgy jóval több pénz folyhat be.

Naomi rábólintott. Az árverésre Athénban fog sor kerülni, kevesebb mint két hét múlva.

– No, akkor munkára! – mondta Naomi, és átment a kis irodába, hogy elvégezze a papírmunkát.

Lehet, hogy jobb lenne lemondani az ebédet Lisával, az unokahúgával, aki dadusként dolgozik Mitélioszon. Úgy egy korábbi komppal visszamehetne Athénba, és akkor legalább a tenger ott lenne közte és Chris között.

Lehunyta a szemét, megpróbált nem gondolni Chrisre és az elveszített babára, de feltolultak benne az emlékek.

Csak a munka használ a fájdalom ellen, de nem volt benne biztos, hogy az elég lesz, ha közben Christ is folyton látnia kell. Úgy tűnik, a férfinak még mindig megvan a hatalma, hogy betolakodjon az álmaiba és a szívébe.

2. FEJEZET

Chrisnek a délelőtt nagy részében sikerült elkerülnie Naomit. Visszavonult az egyik ügyeleti szobába, hogy átnézze a betegaktát, amelyről Ares a véleményét kérte.

Mikor megnyitotta a számítógépen az athéni MRI-felvételeket, összeráncolta a homlokát. A beteg egy Stavros nevű, közkedvelt helybeli vendéglős volt. A májusi földrengés óta szörnyű fejfájásra panaszkodott, de az aggódókat mindig leintette azzal, hogy semmi az egész, mígnem aztán egyik nap összeesett.

Chris már tudta, miért volt olyan rosszul. Az egyik legnagyobb anaplasztikus oligodendroglióma volt előtte, amit valaha látott. Vagyis agydaganat.

A fenébe!

Hátradőlt a forgószékben, és megdörzsölte a homlokát. Ezt csak bonyolult és igen drága műtéttel lehet kezelni, amire a kórháznak semmiképp sem telik – most meg főleg nem, amikor a földrengés már így is jócskán megrogyasztotta a költségvetést. És kizárt dolog, hogy Stavrosnak van rá pénze, bármilyen jól megy is a tavernája.

De nem hagyhatja csak úgy meghalni. Meg kell találnia a módját, hogy segítsen rajta. Ehhez azonban szüksége lesz egy sebészcsapatra, egy műtőre és utógondozási lehetőségre.

Utálta az ilyen eseteket, egyúttal szerette is őket, mert komoly kihívást jelentettek, amiben már régóta nem volt része.

– Ez elég rosszul néz ki – zökkentette ki a tűnődésből Naomi.

Chris feléje fordult. Az ajtóban állt, tekintete a képernyőre szegeződött. Olyan közel volt hozzá, hogy Chris érezte a parfümje édes illatát. Jázmin és magnólia.

Nashville-re emlékeztette, a virágzó fákra, melyek megtöltötték illatukkal a levegőt. És valahányszor Naomit átölelte, ezekre a virágokra gondolt. Olyan lágy és finom, olyan gyönyörű…

Kapd össze magad, öreg!

– Bizony – felelte bólintva. – Egy helybeli beteg, akinek nincs ideje kivárni az állami várólistát. Ez nagyon drága lesz, nem hiszem, hogy megengedheti magának. Ha meg akarjuk menteni, el kell vinnem Athénba, és ott megoperálni.

Akkor Evangelost is újra ki kellene szakítania a megszokott környezetéből, és szereznie kell egy lakást, ami elég nagy hármuknak Lisával.

Kész rémálom, de nem várhat tétlenül, mert akkor Stavros meghal.

– Hm, talán az International Relief támogatná a műtétet – mondta Naomi.

– Azt hittem, csak a földrengés áldozataira lehet fordítani a pénzt. Stavros is a földrengés áldozata, de ez a daganat már évek óta növekszik a fejében.

– A pénz arra van, hogy segítsen, akinek szüksége van rá. Szóval ha meg kell műteni…

– Előbb beszélnem kell vele, és mindent elmagyarázni – szakította félbe Chris. – Lehet, hogy nemet mond.

– Gondolod?

– El tudom képzelni, hogy csak akkor egyezik bele, ha ő fizetheti. Makacs, mint a legtöbb itteni férfi.

Chris önkéntelenül is elvigyorodott, és Naomi arcán derűs kifejezés suhant át.

– Akkor rákérdezek. Szeretnék segíteni, amennyire tudok. Régen is… – Naomi elhallgatott és elpirult.

– Régen is segítettél, asszisztáltál a műtétjeimnél. Remek rezidens voltál. Kérlek, ne mondd, hogy felhagytál az idegsebészettel!

– Úgy érted, azután, hogy megkaptad a szuper manhattani állásodat?

Chris sóhajtott.

– Nem azért fogadtam el azt az állást, hogy megbántsalak.

Naomi arcára komor kifejezés költözött.

– Tudom. És nem, nem hagytam fel az idegsebészettel, és nagyon jó általános sebész is vagyok. Erre nagy volt a kereslet a földrengés után.

– Örülök.

Chris az órájára pillantott. Tizenkét óra, le kell váltania Lisát, hogy ebédszünetet tarthasson, és maga is szeretett volna bekapni valamit, és ledőlni kicsit. Mert bár a kávé jó erős volt, nem sokat segített. Muszáj aludnia egy kicsit.

– Megyek, eszem valamit – állt fel az asztaltól. – Te itt szoktál ebédelni?

– Nem, ma találkozom valakivel – válaszolta Naomi.

Christ meglepte, hogy hirtelen belemart a féltékenység.

– Tényleg?

– Igen. Akkor majd itt találkozunk?

– Persze. Jó étvágyat az ebédrandihoz!

– Kösz.

Menj utána! Derítsd ki, kicsoda a pasas.

Nem, dehogyis fog utánamenni. Sosem tenne ilyet.

A folyosón Theóval találkozott, aki arra várt, hogy felszabaduljon a számítógép.

– Végeztél?

– Igen.

– Jól vagy?

Nem, nincs jól. De nem mondta ki. Soha nem mesélt a barátainak Naomiról, és most sem akart. Túlságosan is szégyellte a dolgot.

– Csak aludnom kell egy kicsit. Tudod, a babák… Majd meglátod.

– Alig várom! – nevetett Theo.

– Stavros bejön ma?

– Nem, dolgozik. – Theo összeráncolta a homlokát. – Az MRI miatt?

– Rendkívül agresszív agydaganata van. Át kell vinnem Athénba, és végrehajtanom rajta egy nagyon drága műtétet.

– Ajaj, ez nem fog tetszeni neki… Soha nem hagyja el a tavernáját. Semmilyen műtétre nem lesz hajlandó, ha nem itt végzik a szigeten, és nem mehet vissza dolgozni napokon belül.

Chris a fogát szívta.

– Hát, pedig az most nem fog menni.

– Ha kell, itt is megműthetjük.

De Chris a fejét ingatta.

– Theo, ehhez olyan sebészcsapat kell, amelynek van tapasztalata harmadik stádiumú anaplasztikus oligodendrogliómákkal. És szerintem utána még kemoterápiára is szükség lesz, aztán több MRI-re, hogy lássam, továbbterjed-e a rák.

– Előre megmondom, hogy Stavros nem fogja elhagyni a szigetet. Ahhoz csodának kellene történnie.

Azzal Theo bement a társalgóba.

Chris megeresztett egy fojtott káromkodást. Miért kell a mitélioszi férfiaknak ilyen önfejűnek lenniük? Stavros az agydaganatával… az apja, aki elüldözte az anyját… és ő maga is azzal, ahogy Naomival bánt három évvel ezelőtt.

– Na, én megyek ebédelni – szólt hátra a válla fölött.

– Oké, majd találkozunk – mondta Theo.

Hazaérve épp a cipőjét húzta le, amikor kopogtak a bejárati ajtón.

Lisa lejött a lépcsőn.

– Az unokanővérem lesz, együtt ebédelünk. Mindjárt végzek az etetéssel, aztán jövök is.

Chris bólintott.

– Csak nyugodtan, majd megmondom neki.

Lisa visszasietett az emeletre, ahol Evan már hangosan követelte a borsópüréjét.

Chris ajtót nyitott.

– Bocs a késésért, csak eltévedtem… – kezdte lihegve a jövevény. – Chris?

– Naomi? Ezek szerint… te vagy Lisa unokanővére?

Chrisnek határozottan az volt az érzése, hogy gúnyt űznek belőle az istenek.

Mit keres itt Chris? Hát sosem szabadulok meg tőle?

– Az unokahúgom itt dolgozik. De… – Naomi elhallgatott. – Ez a te házad?

– Igen. Gyere be!

Naomi már akkor felfigyelt erre a házra, amikor először járt Mitélioszon. A domb legmagasabb pontján állt, és hófehér falaival elütött a környék élénk színűre festett házaitól. Hatalmas, panorámás erkélye volt, és Naomi elképzelte, milyen lehet itt élni, és mindig látni a tengert.

De várjunk csak… egy kisbaba? Chris házában?

Hát persze, biztosan talált egy másik nőt, és feleségül vette. Neki nem törte össze a szívét a szakítás.

– Az unokahúgom dada – mondta ügyefogyottan.

– Tudom. – Mosoly bujkált Chris szája körül, az a mosoly, amit Naomi mindig is úgy szeretett. – Ő vigyáz a fiamra, amikor dolgozom.

– A fiadra?

– Igen. Evangelosra. Nyolc hónapos.

– És az anyja hol van?

– Te aztán kíváncsi vagy! – mondta Chris vidáman.

– Bocs, én csak… Mindig azt mondtad, hogy nem akarsz feleséget és gyereket. Sosem akartál családot.

– Megváltoztak a körülmények.

Úgy látszik, nem ő volt számára az igazi… Naomi szíve megfájdult, amikor az elvesztett babára gondolt. Szerette volna azt a gyereket. Mindig is szeretett volna gyereket.

– Gratulálok nektek a feleségeddel.

– Nem vagyok nős, Naomi. Ebben a tekintetben semmi sem változott. Van egy fiam, de feleségem nincs – magyarázta Chris. – Egyéjszakás kalandból született, egy olyan nőtől, aki csak a pénzemre hajtott. Elvetette volna, ha nem fizetek neki egy halom pénzt. De én nem akartam, hogy elvetesse. Úgyhogy most egyedülálló apuka vagyok.

Lisa lejött a lépcsőn egy kisbabával a karjában.

Naomi meglepődött, mennyire hasonlít a gyerek az apjára: ugyanaz a sötét szem és haj. Neki volt a legpufókabb arca, amit valaha látott, és az egész arcát beragyogta a mosoly, amikor megpillantotta Christ.

– Ne haragudjon – nyújtotta át az apjának Lisa. – Későn ébredt, és az egész napirendje felborult.

– Semmi baj – válaszolta Chris. – Jó étvágyat az ebédhez az unokanővérével! Egy óra múlva találkozunk.

Ezután Chris minden figyelmét a kisfiának szentelte, miközben felvitte az emeletre. A baba boldogan gőgicsélt, Naomi pedig csak állt ott földbe gyökerezett lábbal, és egy szót sem bírt kinyögni.

Majdnem elolvadt a látványtól, és közben majd megszakadt a szíve.

3. FEJEZET

Naomi nem tudta kiverni a fejéből a képet, ahogy Chris felviszi a fiát a lépcsőn. Milyen gyengéden ölelte… Látszott, hogy teljesen odavan érte.

Vajon a közös gyermeküket is így szerette volna?

Jó lett volna hinni ebben, de Naomi nem volt benne biztos. És most már soha nem fogja megtudni, ami mélyen elszomorította.

– Nagyon csendes vagy ma, Naomi – jegyezte meg Lisa.

– Tessék?

– Mondom: nagyon csendes vagy – ismételte meg Lisa kedélyesen. – Amikor először találkoztunk, azt hittem, imádsz csacsogni.

– Bocs, csak mostanában tele van a fejem mindenfélével.

Naomi a szalvétájával babrált, és próbálta száműzni Christ és Evangelost a gondolataiból. De hiába: lelki szemei előtt folyton azt látta, ahogy Chris a babát puszilgatja, aki az ő kiköpött mása.

– Látom. Észre sem veszed ott azokat a jó pasikat, pedig már mióta próbálják felkelteni a figyelmedet!

Naomi hátrafordult. Lisa korabeli fiatalemberek voltak, vagy tíz évvel fiatalabbak nála, és láthatóan flörtölni próbáltak velük, de őt ez tökéletesen hidegen hagyta.

Visszafordult az unokahúgához.

– Ismerted apád anyukáját? A nagyidat?

Lisa elgondolkodott.

– Nem nagyon. Hétéves voltam, amikor meghalt. Nem Athénban élt, ritkán látogattuk meg. Nem szerette anyámat, és sokat utazott. Nem sokkal azután halt meg, hogy visszajött Amerikából.

– Azt mondta, hogy meg vagyok átkozva. – Naomi szárazon felnevetett.

Lisa nagyot nézett.

– Meg vagy átkozva? Hány éves is voltál, tizennégy?

– Igen, és egész idő alatt úgy nevezett, hogy „az átkozott”. A szüleim nagyon mérgesek voltak érte.

– Na igen, apám mesélte, hogy mindenkire ilyen hatással volt. Én nem hiszem, hogy meg lennél átkozva, és úgy egyáltalán, nem hiszek az átkokban. De az itteniek nagyon komolyan veszik a vallást és a babonákat. Amikor kihozzák az itteni szentjüket az éves körmenetre, tisztára lázba jönnek, hogy láthatják a mumifikálódott maradványait az aranyozott szarkofágban… Azt mondják, szerencsét hoz. Hát, én nem tudom…

– Most jól jönne egy kis szerencse. – Naomi felnyögött. – Nyakamon ez az agglegényárverés, Theo rám bízta a szervezést. Hó végén tartjuk, és végül nem itt, hanem Athénban, hogy nagyobb legyen a közönség, és több pénz folyjon be. Csak most találnom kell pár mitélioszi agglegényt, aki hajlandó felajánlani egy fantáziadús romantikus randevút. Reméltem, hogy az orvosok közül rá tudok venni néhányat, de mindegyiküknek van párja.

Lisa ivott a jeges teájából.

– A munkaadómnak nincs. De hát ez csak egy jótékonysági randi, nem olyan, mintha férjet árulnál, vagy ilyesmi. Ha tudná, milyen célt szolgál, biztos vagyok benne, hogy vállalná. Elég nagyvonalú.

Hát hogyne.

– Biztos van elég nő körülötte így is, nem szorul rá a pénzen vett randikra – mondta Naomi.

Lisa elgondolkodott.

– Nem hinném. Sosem vettem észre, hogy randija lett volna. Csak a gyerekkel és a munkával van elfoglalva. Persze csak azóta ismerem, amióta felvett dadának.

– A gyerek anyjáról tudsz valamit?

– Semmit az égvilágon. Dr. Moustakasnak kizárólagos felügyeleti joga van, szóval úgy látszik, az anyuka nem játszik semmilyen szerepet az életükben. Ezért vett fel, nem sokkal azután, hogy visszajött ide. Az egyetlen nő, akivel együtt élt, mielőtt én ide jöttem, dr. Erianthe Nikolaides volt, de nem tartott sokáig, és ő most már dr. Xenakis felesége.

Naomi az ajkába harapott. Milyen nő lehetett Evan anyja? És miért nem akarta a gyereket? Bezzeg ő bármit megadott volna, hogy megszülhesse az övét!

Szegény kisfiú, anya nélkül kell felnőnie…

– De dr. Moustakast mégsem kérhetem meg, hogy vegyen részt az agglegényárverésen – mondta tétován.

– Dehogynem. Szerintem elvállalná, és őszintén szólva, jót is tenne neki, ha kimozdulna – válaszolta Lisa. – Nincs semmi magánélete.

Lisa tovább csevegett mindenféle témákról, de Naomi alig figyelt rá. Meglepte, hogy Chris most szinte visszavonultan él, miután nagy playboynak számított Manhattanben – legalábbis a bulvárlapokban ezt olvasta.

Megkondult a templom harangja.

– Na, mennem kell. – Lisa a sálja és a táskája után nyúlt. – Elviszem sétálni Evangelost, dr. Moustakasnak dolgoznia kell. Este visszamész Athénba?

Naomi bólintott.

– Nincs hol laknom, annyi ház összeomlott. Bár dr. Xenakis felajánlotta a csónakházát. Te is visszamész?

– Nem. Úgy van, hogy három éjszaka dolgozom, aztán két éjszakám szabad. A szobám a gyerekszoba mellett van. Ha majd nagyobb lesz, valószínűleg naponta fogok ingázni, tényleg nincs messze.

– Nincs, de azért egyszerűbb lenne itt lakni. Megy innen komp Szpritoszba?

Lisa felvonta a szemöldökét.

– Mit akarsz te csinálni Szpritoszon?

– Van ott egy másik kis kórház.

– Igen, megy komp a sziget túloldaláról, de csak naponta kétszer, reggel és este. Aztán izgulhatsz, nehogy ott ragadj véletlenül, mert ott tényleg nincs semmi. De a táj gyönyörű.

Naomi elkísérte Lisát Chris házához.

– Remélem, még találkozunk – mondta Lisa, és kinyitotta a régi faajtót. – Örülök, hogy itt vagy, és ha a nagyi szerint meg vagy átkozva, akkor talán együtt fel tudjuk oldani az átkot, nem?

Naomi nevetett.

– Az jó lenne.

Elindult a kórház felé, de csak lassan tudott haladni, és mérges volt magára, amiért magassarkút vett fel, ami nem praktikus, főleg a macskakövön. A végén le is tört az egyiknek a sarka. Káromkodva nekidőlt egy ház falának, és megvizsgálta a cipőjét.

Tényleg meg van átkozva…

Dudálást hallott maga mögött, és ahogy átnézett a válla fölött, egy kis robogót pillantott meg, rajta Chrisszel. A férfi széles vigyorral megállt.

– Várható volt, hogy letörik.

Naomi dühösen felhorkant.

– Nem gondoltam át. Athénban ez nem probléma.

– Itt a lapos sarkú cipő a legjobb barátod. Elvigyelek?

Naomi szemügyre vette a robogót.

– Azt hittem, gyalog jársz.

– Reggel igen, de most késésben vagyok, úgyhogy gondoltam, kipróbálom a járgányt. A nagyié volt, és szerintem nagyon hasznos.

– A nagyidé? – kérdezte Naomi, és megpróbált maga elé képzelni egy feketébe öltözött öregasszonyt, amint ezen a türkizkék robogón furikázik.

– Igen. Miért?

– Egy kisgyerekes férfinak nem túl praktikus.

– A szárazföldön van kocsim. De a komp nincs messze, és a kórház sincs. Na, akkor jössz vagy sem?

– Jövök, köszönöm.

Naomi óvatosan felült Chris mögé a robogóra. Ő hátraszólt a válla fölött:

– Kapaszkodnod kellene.

– De nincs mibe.

– Dehogy nincs. Belém.

Ó, igen, határozottan meg van átkozva!

– Oké.

Ahogy Naomi vonakodva átkarolta Chris derekát, minden hasizmát érezte a laza kórházi ruha alatt, és ha behunyta a szemét, látta maga előtt meztelenül. Máris gyorsabban vert a szíve. Sohasem felejtette el, mennyire felvillanyozta Chris, és most, hogy ilyen szorosan hozzá kellett bújnia, megrohanták az emlékek, és az egész teste felhevült.

Utálta, hogy képtelen szabadulni a férfi kisugárzásától.

– Készen állsz? – kérdezte Chris.

– Nem – válaszolta Naomi, de azért bólintott.

A férfi nevetett.

– Kapaszkodj erősen!

Megindultak lefelé az óváros macskaköves utcáin. Naomi másodpercekre összeszorította a szemét, miközben Chris úgy hajtott, mint egy eszelős. Aztán a kórházhoz vezető útról lekanyarodott egy földútra, mely a tengerpartra vezetett.

– Hova megyünk? – kiabálta túl Naomi a motorzajt.