Devney Perry

SABLE

PEAK

AZ EDEN CSALÁD

6

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

II. RÉSZ

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

EPILÓGUS

BÓNUSZEPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

I. RÉSZ

ELŐTTE

ELSŐ FEJEZET

VERA

December

Az Eden család vett körül.

– Kérsz valamit inni, Vera?

Anne. Az anyuka. Anne-nek hívják, ugye?

– Ööö… igen. Vizet kérnék.

– Már hozom is.

Anne – kilencven százalékig biztos vagyok abban, hogy így hívják – gyorsan megtöltött egy poharat a mosogató csapjából. Mosolyogva tette le elém a konyhaszigetre, ahova korábban leültem, aztán visszasietett a tűzhelyhez, hogy tovább kevergesse a spagettiszószt.

Egy hatalmas lábosban tésztának forrt a víz. Gőz gomolygott belőle a páraelszívó felé. Fokhagyma, paradicsom és fűszerek illata töltötte meg a helyiséget.

És hangok. Rengeteg beszédfoszlány.

Mennyi ember! És mennyi Eden!

Korábban szerettem a tömeg sűrűjében lenni.

Előtte.

Most? Nem tudnám megmondani: talán utálom, talán szeretem. Mivel ez az esemény az első „hivatalos” kísérletem arra, hogy visszatérjek a társasági életbe, túl korai lenne megmondani, hogyan is érzek.

– Jól vagy? – kérdezte a mellém lépő Vance bácsi, közel hajolva a fülemhez.

– Olyan sokan vannak – suttogtam.

A vállamra tette a kezét, és finoman megszorította.

– Csak lélegezz!

A barátnője, Lyla, közelebb húzta a székét az enyémhez.

Vance-en és Lylán kívül senkit nem ismertem a jelenlévők közül. Lyla gyerekkori otthonában voltunk, a szülei meghívtak egy családi vacsorára. Lyla előre figyelmeztetett, hogy hangos lesz. Szerintem túl enyhén fogalmazott. Legalább öt beszélgetés zajlott párhuzamosan, és időnként nevetés hangzott fel.

Ez nem hangos, hanem maga a káosz!

Hogy tetszik-e? Többé-kevésbé.

Mély levegőt vettem, bent tartottam, amíg már szinte égett a tüdőm, és akkor kifújtam. Aztán belekortyoltam a vízbe, hogy megnedvesítsem a kiszáradt torkomat.

– Mit szeretne Drake karácsonyra? – kérdezte Lyla egy szőke nőtől.

Hogy is hívják? Madison? Nem, Memphis.

Memphis. Memphis. Memphis.

Az ő férje Knox, a tetovált, szakállas fickó. Vagy Memphis a cowboy felesége? Mi is a neve? Garth? Nem, Griffin!

Túl sokan voltak jelen.

– Bármi, ami dinoszauruszos – mondta Memphis Lylának, éppen akkor, amikor egy kisebb gyereksereg rontott be a konyhába.

A gyerekek tornádóként söpörtek végig a helyiségen, aztán ugyanolyan gyorsan vissza is tértek a szobába, ahonnan érkeztek. Reménytelen volt, hogy a nevüket megjegyezzem ezen az estén. A szülők élveztek prioritást.

– Jól érezted magad a szállodában, Vera? – érdeklődött Eloise.

– Igen, nagyon kellemes volt.

Az ő nevében teljesen biztos vagyok, mert ki volt írva a szálloda bejárata fölé, ahol az elmúlt hetet töltöttem. De ki is a férje? Jasper vagy Foster? Mindketten a szomszéd szobában ültek egy asztalnál. A szakállas lesz Foster – döntöttem el.

Foster a UFC-harcos, Talia férje. Talia pedig Lyla ikertestvére. Vagyis Jasper kizárásos alapon Eloise férje, igaz? Talán…

Uramisten! Belefájdul a fejem!

Ez a vacsora borzalmas ötlet volt. Túl sok volt nekem, és túl gyorsan jött. Nem volt szívem azonban nemet mondani Lylának. Olyan lelkesen várta, hogy végre találkozzak a családjával – ezt nem kevesebb mint öt alkalommal hallottam tőle, amióta a The Eloise Innbe költöztem.

Az elmúlt hetet a szállodai szobámba zárkózva töltöttem, élveztem a magányt és a véget nem érő tévézést. Akár egy hónapig is maradtam volna, ha megtehetem, de az ünnepi időszak telt házas, egészen januárig minden szobát kiadtak, az enyémet is beleértve.

Így is eleget szórtam Vance bácsi pénzét. Legalább nem kell tovább fizetnie a szállodát. Ezért ma reggel nehéz szívvel bár, de bepakoltam a bőröndjeimet, és kijelentkeztem.

Egyelőre megfelelt Lyla farmházának emeleti vendéglakása. Nagyon kényelmes kis lakás, a ház pedig meghitt. Távol mindentől. Puha párnák fogadtak, egy matrac, meleg víz, vízöblítéses vécé és elektromosság.

Nem lehet okom panaszra.

Ebben a pillanatban azonban arra vágytam, hogy újra a hegyekben legyek, egy huzatos menedékben, ahol apu az egyetlen társaságom. Ahol nem kell aggódnom a zaj vagy a nevek miatt, vagy azért, mert én vagyok az a bizonyos félszeg idegen a család vacsoraestjén.

Nagyon hiányzik apu. Annyira, hogy ilyenkor még a levegővétel is fáj.

Talán nem kellett volna otthagynom őt. Itt vagyok az Eden családdal körülvéve, ő pedig odakint van. Egyedül.

Jól van egyáltalán? Montanában maradt? Dühös rám, amiért idejöttem?

Úgy éreztem, mintha nem hét hete, hanem egy örökkévalósággal korábban váltunk volna el egymástól.

Tekintetem a mosogató feletti ablakra siklott, a kinti sötétségre. Fehér hópelyhek szállingóztak az üvegre. Minden reggel arra ébredtem, hogy újabb öt-hét centi hó hullott a montanai Quincyre. A hegyeket hó és jég borította.

Talált apu meleg és biztonságos helyet a télre? Talán átment Arizonába vagy Nevadába, hogy a sivatagban töltsön néhány hónapot. Vagy egészen Kanadáig jutott, ahova nem ér el az FBI keze. Már nem voltam vele, hogy lelassítsam. Vajon milyen messzire jutott el nélkülem?

– Visszamentek Idahóba karácsony előtt? – kérdezte Harrison Vance-től.

Harrison Lyla édesapja. Az egyik kisfiút szintén Harrisonnak hívják.

Miért is könnyítenék meg az újonnan érkezők dolgát?

– Nem tudom, mikor megyünk vissza.

Vance rám pillantott, némán emlékeztetve rá, hogy ez az én döntésemen múlik.

Előbb vagy utóbb vissza kell térnünk Vance Coeur d’Alene-i házába. Összepakolni a dolgait. Le kell zárnia az ottani ügyeit, mielőtt végleg Montanába költözik. Az elmúlt időszakban azonban meggyűlöltem Coeur d’Alene-t, utálom, hogy a szülővárosom.

Ám bármennyire próbálok is úgy tenni, mintha nem létezne, vissza kell oda mennünk. Egy utolsó alkalommal.

– Karácsony előtt – feleltem végül.

Szeretném, hogy az új év új kezdetet is jelentsen. Itt, Quincyben.

Vance bólintott.

– Karácsony előtt.

Vance bácsi a lehető legnagyobb szabadságot biztosította nekem az elmúlt hét hétben. Pedig arra volt a legkevésbé szükségem. Mindenhova vele tartottam, különösen az első napokban, miután apuval elváltak az útjaink.

A The Eloise-ban töltött hetem során fordult velem elő az elmúlt négy évben először, hogy egyedül lehettem. Fura apu nélkül. Mikor fog megszűnni ez az érzés?

Bármennyire hiányzik is az apám, és furcsa egyedül lenni, azért egy kicsit tetszik is. A gimnáziumban utáltam egyedül lenni, tennivalók nélkül. Apu gumilabdának hívott, ami folyton mozgásban van. Ez azonban csak előtte volt így.

Már nem zavar a csend és a mozdulatlanság.

Szeretek a csillagos égre nézni késő este. Szeretem a reggeleket, amikor még szendereg a világ. Szeretem a tévét, a forró kávét. Szeretem mindennap borotválni a lábamat, hogy sima bőrrel bújhassak ágyba.

Újra fel kell fedeznem, hogy mit szeretek. És mit nem.

– Kérsz zöldséget? – Lyla elém csúsztatta a zöldségekkel teli tálcát, rajta a mártogatóssal.

– Öhm, igen.

Fogpiszkálók is voltak a pulton.

A zöldségekhez tették oda, vagy csak a sajtkockáknak, az olívabogyónak és a kis uborkáknak szánták?

Eddig senki nem nyúlt a zöldségekhez, de minden máshoz fogpiszkálót használtak.

Kivettem egy fogpiszkálót az üvegtálból, és bizonytalanul nézelődtem. Mivel nem szeretem a zellert és a brokkolit, egy bébirépa mellett döntöttem. A fogpiszkáló hegye azonban nem szúródott bele. Hiába próbálkoztam, folyton elgurult a répa. Még erősebben szúrtam, mire eltört a fogpiszkáló a kezemben.

Az Eden család vett körül – és mindannyian rám bámultak.

Winslow, vagyis Winn felkapott egy répát a tálcáról, csak úgy, két ujjal felcsippentve. Belemerítette a mártásba, és nagyot harapott belőle.

Mindenki megrohanta a tálat. Fogpiszkáló nélkül.

Az ölembe ejtettem a kezemet.

– Szóval, Vance – szólalt meg Winn. – Tudom, hogy még nem rendezkedtél be. Ha érdekelne egy állás, örömmel várlak. Nézz be bármikor az őrsre!

Vance bácsi meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Tényleg?

– Tényleg.

Winn a cowboy vagy a séf felesége. És Quincy rendőrfőnöke.

– Köszönöm, Winn! – felelte Vance, miután gyors pillantást váltott Lylával. – Jól hangzik!

Remélem, hogy Winn talál Vance bácsinak helyet a testületben. Furcsa lenne látni, hogy egy építkezésen vagy irodában dolgozik. Rendőrnek született. És nagyon jó rendőrtiszt, ahogy apu is az volt. Előtte.

– Segíthetek valamiben, Anne? – Harrison megállt a tűzhelynél dolgozó felesége mögött, két kezét Anne vállára tette, lehajolt, és arcon csókolta. – Adj valami munkát, édesem!

Anne. Anne-nek hívják.

Anne. Anne. Anne.

Anne felmosolygott rá.

– Felhívnád a fiadat, és kiderítenéd, hogy eljön-e egyáltalán?

Várjunk csak! Van még egy?

Tekintetem a helyiséget pásztázta. Lyla testvéreinek sötétbarna haja és zafírkék szeme van.

Egy. Kettő. Három. Négy. Öt.

Hatan vannak testvérek. Vagyis egy Eden hiányzott. A fenébe! Kicsoda?

Kinek a nevét fogom elfelejteni legközelebb?

Harrison kibányászta a telefonját Wrangler farmerja zsebéből, és éppen maga elé emelte a kijelzőt, amikor kinyílt a bejárati ajtó, és csizmás léptek zaja hangzott fel.

– Itt is van!

A belépő férfi kopott farmert viselt, és könyékig feltűrt, fekete kockás inget, amit nem gombolt be, így tisztán látszott alatta a széles mellkasára feszülő fehér póló. Feszes hasa alatt ezüstös-aranyozott övcsat villogott. Barna cowboycsizmája kopott volt a sok használattól. A többi Edenhez hasonlóan sötét hajú és zafírkék szemű volt.

Pajkos mosolya különböztette meg őt a többiektől. Az ajkán bujkáló csibészes vigyor. Szoborszerű állkapcsa és a csillogó kék tekintete.

A konyha tele volt gyönyörű emberekkel, de mind elbújhattak mellette.

Kalapálni kezdett a szívem. Elpirultam. Úgy bámultam őt, mint egy ostoba liba, de nem tudtam megállni, hogy ne nézzem. Pislogni sem tudtam. A testem nem tudott az agyamnak engedelmeskedni.

– Na végre! – nyögött fel Eloise. – Éhen halok!

– Bocs a késésért!

Istenem, még a hangja is fantasztikus! Mély, erőteljes és selymes. Borzongás futott végig a hátamon.

Mindenki közelebb húzódott hozzá, mint fémdarabok a mágneshez. Engem is megérintett a vonzása, de nem mozdultam. A szék peremébe kapaszkodtam, hogy fel ne boruljak.

A férfi sorra kezet rázott a bátyjaival, aztán beszélgettek, nevetgéltek. Amikor Lyla odalépett hozzá, egyik kezével az oldalához ölelte a nővérét. Lyla szinte eltörpült hatalmas termetű öccse mellett.

Valami megrezdült a belsőmben, pörgött, aláhullott, majd ismét felemelkedett, mint a hópelyhek odakint az utcán.

Annyira…

Nem is tudom, mi rá a jó szó. Tökéletes? Jóképű? Igéző?

Igen. Ez a jó szó: igéző.

– Hadd mutassam be Verát! – mondta Lyla, és odahúzta őt hozzám.

Mindketten mosolyogtak, ahogy oldalazva a konyhasziget felé tartottak.

– Szia! – üdvözölt a férfi, és úgy bólintott felém, mint aki megérint egy képzeletbeli kalapot. – Mateo vagyok.

Ezt a nevet soha nem fogom elfelejteni!

Mateo.

MÁSODIK FEJEZET

Január

Szeretem a krémsajtos bevonatú répatortamuffinokat. Továbbá jobban szeretem a pulykahúsos szendvicset a sonkásnál. És imádom az Eden Coffeet.

Lyla kávézója egyértelműen a kedvenc helyem lett Quincyben. Ajándéknak érzem, hogy itt dolgozhatok. Az elmúlt hét során megtanított eszpresszót és lattét készíteni, megmutatta, hogyan kell használni a kasszához tartozó számítógépet, és melyik lámpához melyik kapcsoló tartozik. A munkám többek között az, hogy edényeket mosogatok, felmosom a padlót, letakarítom az asztalokat.

Ez az álommelóm? Nem, de szeretem. És tudok mellette tanulni. Az álommelóhoz pedig először le kell érettségiznem.

Quincybe költözésem óta – azóta, hogy elhagytam aput – elhatároztam, hogy minden nehézséggel szembenézek. Lassú, de határozott léptekkel haladok előre, és már felfedeztem, hogy mit szeretek. És mit nem. Kis lépésekkel építem magamnak a hétköznapi életet.

Elég ez? Vagy eljön egyszer a nagy ugrások ideje is?

Talán. Ma még biztosan nem.

– Mi a következő? – kérdeztem Lylától.

Az imént töltöttük fel frissen készült péksüteményekkel a pultot.

– Végigmennél az asztalokon?

– Persze!

Mosolyogva vettem magamhoz egy nedves rongyot, hogy letöröljek egy nemrég felszabadult asztalt. Véget ért az ebédidő, és az előző napokhoz hasonlóan a kapkodós rohamot a délutáni pangás követte. Így maradt időm utolérni magamat a mosogatással és a takarítással. Csak néhány tizenéves lány volt a kávézóban, akik pár perce érkeztek.

Mindennap háromkor ér véget a tanítás, a diákok gyakran beugranak enni valamit és kávézni.

A lányok melletti asztalhoz mentem, a tálcára tettem egy üres bögrét és egy összegyűrt szalvétát.

– Felvettek az MSU-ra – újságolta az egyik lány.

– Éljen! – kiáltott fel a másik, a harmadik pedig tapsikolt örömében.

– Istenem, olyan jó lesz! Úgy örülök, hogy mind Bozemanbe megyünk!

– Én is! – felelte az első. – Szerinted melyik koleszba osztanak be minket?

Összeszorult a szívem, de csak egy kicsit.

Mintha csak a messzi múltban történt volna, hogy az a tizenhét éves lány voltam, aki azért izgul, hova veszik fel. Aki készen áll elhagyni az otthonát és új kalandra indulni. Aki biztos abban, hogy az otthon várni fog rá, ha úgy dönt, hogy visszatér.

Az a lány végül nem végezte el a gimnáziumot. Nem kellett aggódnia a szobatársak és a tanárok miatt, vagy egyáltalán amiatt, hogy melyik buliba menjen szombat este.

Az a lány nyomtalanul eltűnt.

Talán, ha újjáépítem az életemet, és kialakul valamiféle normalitás benne, újra rátalálhatok arra a lányra, aki előtte voltam.

Már nem zavart annyira, hogy mi mindenről maradtam le. Ennél sokkal fontosabb dolgokat veszítettem el. Néha azért kicsit bántott ez a dolog is, így megengedtem magamnak pár pillanatnyi önsajnálatot, de aztán elzártam.

A düh, a neheztelés és a gyász mellé került egy dobozba. Egy dobozba, amelyet a lelkem mélyére rejtettem. Mert ott kell lennie, biztonságosan elzárva mindentől.

Ha csak résnyire kinyílna a doboz fedele, az elszabaduló érzelmek elevenen felfalnának.

Az egyik lány felém pillantott. Amikor összeakadt a tekintetünk, rámosolyogtam, aztán elindultam a pult felé.

A konyhába lépve a rozsdamentes acél előkészítő asztalnál találtam Lylát, amint a telefonjára mosolygott. A sugárzó mosolyát láttam, amit Vance-nek tartogatott.

– Csak nem Vance bácsival flörtölsz? – ugrattam.

– Mindig – ismerte be kislányosan nevetve. – Elindult az őrsről, és itt lesz zárásig.

– Be tudok ám zárni egyedül is. Nyugodtan menjetek haza!

Bár eszembe jutott, hogy Vance bácsinak vissza kellene akkor jönnie értem, mert a vezetés eddig nem ment túl jól. Tegnap majdnem elsodortam egy postaládát az autójával.

Nem a vezetés mechanikus oldalával van gondom. Tudok kormányozni, tudom, mikor kell fékezni vagy gázt adni. Csak… nehéz.

A vezetésről apu jut eszembe. Ő tanított vezetni tizenöt éves koromban, és bármennyire szeretem is Vance bácsit, apunak kellene mellettem ülnie.

Nagyon hiányzott. Nem esett baja?

– Vera!

Lylára kaptam a tekintetemet.

– Hm?

– Azt kérdeztem, hogy biztos vagy-e benne. Tudod, a ma estében.

– Persze – vágtam rá erőltetett vidámsággal. – Menjetek el randizni! Ünnepeljétek meg Vance új munkáját!

– Talán. Megkérdezem tőle.

Lyla pár pillanatig tanulmányozott, valószínűleg meg akart győződni arról, hogy minden rendben van-e.

Rendben vagyok? Többé-kevésbé.

Napról napra egyre közelebb kerülök hozzá.

– Ugye nem árultatok el semmit Winn-nek apuról? – kérdeztem fojtott hangon.

– Nem. Teljesen megbízunk benne, de…

Minél kevesebben tudják az igazságot, annál jobb. Mindenki, beleértve az Eden család többségét is, abban a hitben élhetik tovább az életüket, hogy az igazságot olvasták az újságokban.

– Köszönöm!

– Igazán nincs mit. Készítek egy gyors leltárt a hűtőkamrában – váltott témát.

– Rendben. Megyek a pulthoz! – feleltem.

A gimnazista lányok még mindig az asztaluknál ülve pletykáltak, beszélgettek. Munkához láttam, és készítettem magamnak egy mogyorós lattét.

Vajon jobban ízlik a karamellásnál?

– Nem – állapítottam meg lemondóan az első korty után.

A karamellás az egyértelmű favoritom, de a mogyorós sem rossz.

Megszólalt a bejárat feletti csengő. Majdnem elejtettem ijedtemben a kávémat, amikor Mateo sietett be egy dobozzal a kávézóba.

Mikor áll le végre a szívem ezzel a heves kalapálással, valahányszor meglátom őt?

Széles vállát ezúttal egy vastag, halványbarna vászonkabát alá rejtette, amelynek kordbársony gallérjára az Eden-birtok jelzését hímezték. Puha műgyapjú bélése volt.

Anne és Harrison a család minden tagjának ilyen kabátot ajándékozott karácsonyra.

Engem is beleértve.

Majdnem elsírtam magam, amikor megláttam a dobozt a fa alatt. Legutóbb előtte volt részem valódi karácsonyban.

Mateo sötét haja egy fekete sapka alól kandikált ki. A borosta lassan szakállá terebélyesedett az arcán, és valahányszor azt hittem, hogy hagyja tovább nőni, másnap frissen borotválva érkezett. Nem tudtam eldönteni, melyik áll neki jobban.

Mindenhogy jóképű.

Mateo széles, százkilencven centi magas teste csupa izom volt. Könnyedén lépkedett, fesztelen határozottsággal. Talán a belőle áradó magabiztosság hozott ennyire zavarba.

Ne bámuld!

Olyan erőfeszítésembe került elfordítani a tekintetemet, hogy gyöngyözni kezdett tőle a homlokom. Éreztem, hogy ég az arcom, és a közelében önkéntelenül is elpirulok.

– Szia, Vera! – köszöntött Mateo, és letette a dobozt a pultra.

– Szia!

Hangom halkan, erőtlenül tört elő.

Még levegőt venni sem könnyű, amikor egy légtérben vagyunk, nemhogy beszélni.

– Új frizura?

A lófarokba fogott hajam végéhez kaptam. Uramisten, észrevette! Még Lylának sem tűnt fel. Csak két-három centit vágtam a végéből, mégis észrevette.

– Egy kis igazítás. Saját magamnak csináltam otthon. Valószínűleg egyenetlen.

Miért nem fogom már be a számat?

– Jól néz ki!

Úgy értette, hogy csinos? Vagy úgy, hogy jobb lenne legközelebb egy profira bíznom magam?

– Ezt Lylának hoztam. – A dobozra tette a kezét. – Bent van?

– Ööö, igen! – Olyan vadul bólogattam, hogy egy vörös tincs kiszabadult a hajgumim alól. – Idehívom.

Akkora lendülettel fordultam meg, hogy kis híján bevertem a fejem a presszógépbe. Szerencsére időben irányt váltottam, és a konyha felé siettem.

Uhh! Szedd össze magad, Vera!

Legutóbb négy éve voltam belezúgva egy fiúba. Lehet, hogy azért, mert kiestem a gyakorlatból, de ez a mostani fellángolás egy hónap alatt a kétszeresére erősödött.

Mi lesz velem két vagy három hónap múlva?

Mateo túl tökéletes. Ez az igazi gond. Egy teljes hónapba telt, amíg rájöttem erre. Ő egy testet öltött álom. Mintha az álmaimból kalapálták volna össze, csakis az én számomra. Ezek szerint az álompasim megtalálása egyenlő azzal, hogy kétballábas idiótává változom, valahányszor csak rám néz.

Már az ajtónál jártam, amikor Lyla kijött a konyhából, és majdnem összeütköztünk.

– Ne haragudj! – szólaltunk meg egyszerre, és felnevettünk.

– Mateo téged keres. – A folyosó felé böktem. – Hozott neked egy dobozt.

– De jó! – mondta Lyla felragyogó tekintettel. – A karácsonyi ajándékom!

A pulthoz sietett, egymásra mosolyogtak Mateóval, és azonnal nekiesett az ajándékának.

Tisztes távolságból figyeltem őket, nem akartam tolakodónak tűnni. Lyla kinyitotta a doboz tetejét, és egy mentazöld kerámia keverőtálat emelt ki belőle.

– Gyönyörű!

Végigfuttatta az ujját a perem virágmintáin, aztán óvatosan letette a tálat, hogy a pulton áthajolva megölelhesse a testvérét.

Mateo vigyorogva szorította magához.

– Bocs, hogy ilyen későn!

– Ó, nem számít! – nyugtatta meg Lyla. Elengedte az öccsét, és az üveg mögött sorakozó finomságok felé intett. – Kérsz valamit enni vagy inni?

Mielőtt Mateo válaszolhatott volna, olyan hangosan kezdtek el vihogni a gimis lányok, hogy mindannyian feléjük fordultunk. Amikor rájöttek, hogy Mateo őket nézi, közelebb húzódtak egymáshoz, hogy elrejtsék piruló arcukat.

Mateo felnyögött.

– Na ez volt a végszavam.

– Ugyan már, csak kislányok – tartóztatta Lyla. – Ne törődj velük!