PETER FLOWER

JAKUZÁK KÖZÖTT

Könyv Guru

Budapest, 2023

JAKUZÁK KÖZÖTT

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Utószó

Jegyzetek

Ez a regény azzal a céllal jött létre, hogy mesebeli utazásra hívja az olvasót egy távoli, kevésbé ismert világba. A regényben szereplő személyek, nevük, valamint elmesélt történetük mind csak az írói képzelet szüleménye. Bárminemű hasonlóság a valósággal pusztán a véletlen műve.

Szándékom, hogy a történeten és a szereplőkön keresztül megismertessem a tisztelt olvasót Japán nagyszerű látnivalóival, egy másik nép másfajta kultúrájával, a titokzatos jakuzák és az ősi szamurájszellem világával. Merem remélni, hogy az utazás alatt remekül fog szórakozni.

ELŐSZÓ

A giri japán szó, illetve kifejezés 義理, jelentése: kötelesség, kötelezettség, hálaérzet. Két szó összetételéből áll. A 義 GI: igazság, erkölcs, értelem. A 理 RI: az erkölcs elve, erkölcsi elv. Ez a leginkább megbecsült emberi tulajdonság. További értelmezései: erkölcsi alapelvek, társadalmi szabályok betartása; azok a viselkedési szabályok, amelyeket akár az egyéni akarat ellenére is betartanak.

A giri olyan kötelességtudatot testesít meg, ami egy személy vagy szervezet iránti hűségen alapul. A nyugati kultúrákban gyakran fordítják a „kötelezettség terhe”-ként is. Ez arra vonatkozik, hogy a legjobbat kell tennünk annak a személynek vagy szervezetnek (család, barátok, munkatársak, üzleti partnerek), amelyhez akár önfeláldozás révén is kapcsolódunk. Ez a kötelességtudat még az egyéni preferenciákat, véleményeket is felülírja és azon a feltevésen alapul, hogy a másik fél (legyen személy vagy szervezet) viszonozni fogja ezt.

A giri a japán társadalom szinte minden szintjén jelen van: tanár-diák, férfi-nő, barátok között, a családi és az üzleti életben. A japánok úgy érzik, hogy akkor is vissza kell adniuk mindazt, amit az életben kaptak, ha ezért esetenként akár saját magukat is fel kell áldozniuk. A giri arra kényszeríti az egyént, hogy viszonozza a szívességeket, így tartva fenn a harmóniát és bizonyos mértékig a békét a társadalomban, az emberi kapcsolatokban.

A különleges alkalmakon (pl. esküvő, temetés) kapott ajándékokat, illetve bármit, ami megfelel ezek értékének, kötelesség cserébe visszaadni. Ezt a jelenséget a nyugati kultúrában abszurdnak tekintik. Egy tanulmány szerint a Japánban ajándékozásra költött összeg nagysága megegyezik az USA-ban az igazságszolgáltatásra fordított összeg nagyságával. A tanulmány azt is megállapítja, hogy a giri bizonyos módon hozzájárul a társadalomban a harmónia fenntartásához, mert a japán emberek ritkán konfrontálódnak egymással a bíróságon.

ELSŐ FEJEZET

„Amikor két villámló kard találkozik,

nincs hely menekülni.

Higgadtan mozogj, úgy ahogy a lótusz virágzik

az ordító szenvedélyek közepette,

és erőteljesen döfd át a mennyet!”

(Tozán szerzetes)

István felvette a küzdőállást a tatamin. Izmait elernyesztette, két kezével maga előtt tartotta gyakorlókardját, aminek a hegye az előtte álló férfira mutatott. Lassan beszívta a levegőt az alhasába, majd ugyanolyan lassan kifújta. Igyekezett megnyugtatni háborgó testét. Az utolsó küzdelem, az utolsó összecsapás következett. Több, mint másfél órája harcolt más-más tanítványokkal és mesterekkel, akik mind pihenten szálltak vele szembe. A vizsgaküzdelmét a formagyakorlatok bemutatása előzte meg, amelyek alapvető támadási technikákból és ellentámadásokból álltak. Az általános kendóban nagy a gyakorlati hasznuk. A modern kendóban viszont vágások és döfések vannak.

A vágásokat csak meghatározott célfelületeken szabad végrehajtani: a csuklókon, a fejen és a testen, ezeket védi a testpáncél. Döféseket csak a toroknál engedélyeznek. Mivel a helytelenül végzett döfés megsértheti a nyakat, a döfő technikákat a szabad gyakorlásnál és a versenyeken általában csak a magasabb dannal, vagyis magasabb mesterfokozattal rendelkezők alkalmazhatják.

A formagyakorlatok bemutatásánál tompa élű kardot használt. Miután befejezte a gyakorlatot, egy sinaira, vagyis egy olyan gyakorlókardra cserélte, amit bambuszrudakból készítenek és bőrszíjak tartják össze. Miután jelezte, hogy készen áll a harcra, elfoglalta helyét a küzdőtéren. Kezén védőkesztyű, azaz kote[1] volt, amely az alkart és a csuklót védte. Fején sisakot[2] viselt, hogy védje az arcot, a nyakat és a vállakat. Egy pamutból készült kendőt, tenoguitot kötött alá, hogy felszívja az izzadságot, és kényelmesebbé tegye a sisak viselését.

Testén védőpáncélt, bogutot viselt, aminek fő része az enyhén hajlított has- és mellkasvédő[3] volt. A testpáncél alatt a ruházata, japánul a kendogi egy felsőből és a hakamának[4] nevezett szoknyanadrágból állt. Mindkét ruhadarab sötétkék színű volt. A dereka köré kötötte a tarét, vagy más néven comb- és ágyékvédőt, amely valójában egy vastag textilöv volt, ami körbefogta a csípőjét.

Negyvenkilenc küzdelmen már túl volt. A hosszú harcok után verejtékben fürdött a teste, de az ereiben áramló adrenalin miatt nem érzett fájdalmat. Ez volt a mestervizsgája. Vele szemben tanítómestere, nevelőapja, sihan, vagyis mester Nisimura Nisida állt küzdőállásban, ugyancsak tradicionális felszerelésben. A feszültség tapintható volt a felek között.

Tudta, elég egy rossz testsúlyáthelyezés, egy nem megfelelő fogás a gyakorlókardon vagy egy ügyetlen lépés, és mestere azonnal lecsap, hogy szigorúan megbüntesse. Semmit sem nézett el a tanítványoknak. Istvánnak főként nem. A legkisebb hibát is megtorolta. Az a néhány tanítványa, aki kitartott a nehéz és fárasztó edzések során, nagyon messze jutott a kendó, más néven a kendjutsu[5] tanulásában.

Nisida higgadtan nézte Istvánt a sisakrostélyon keresztül. Tudta, hogy nagyon sok mindent megtanított nek. Sokkal többet annál, mint ami erre a vizsgára szükséges. Csak el ne izgulja!

Fiaként szerette a fiút, úgy is bánt vele. Nap mint nap magas követelményeket támasztott István elé, de a fiú ezt meg sem érezte. Mint a szivacs a vizet, úgy szívta magába a tudást. Öröm volt tanítani.

Most pedig itt állt vele szemben a mestervizsgáján, és érezte a tanítványából felé áradó nyugalmat, erőt, tiszteletet és a rideg harcos szellemét.

Istvánban mindennél erősebb volt a küzdeni akarás és a bizonyítási vágy. Mindenáron meg akarta mutatni apjaként tisztelt mesterének, hogy másfél óra küzdelem után még mindig kitűnő az állóképessége, a figyelme, a koncentrációja. Meg akarta mutatni mindenkinek, aki küzdeni látja, hogy milyen harcos szellem lakozik benne.

Nisida a sisakrostélyán keresztül figyelte. Hétéves kora óta tanította a fiút, aki kilencéves volt, amikor a nevelőapja lett. Mindent tőle tanult. Most itt álltak egymással szemben a kardjaikkal, harcra készen. Olyan büszke volt rá, amilyen büszke csak egy apa tud lenni a fiára.

István mélyen beszívta a levegőt, bent tartotta, majd lassan kifújta. Így lazította el magát. Hosszúra nyúlt ez a sok küzdelem. A csapások egy részét kivédte, egy része elől egyszerűen elmozgott, de jó pár betalált. Most viszont már csak ez a küzdelem számított. Mindig is arról álmodott, hogy egy napon a mestere, a nevelőapja fogja vizsgáztatni abból, amit neki tanított. Ő pedig nem akart csalódást okozni neki.

Egymást fürkészve álltak ott. A test csak a parancsra várt, hogy mozduljon, hogy a kard a másodperc töredéke alatt lecsapjon. A tekintet metszőn vizsgálta a szemben álló harcost és várta, hogy mikor hibázik. Nisida fogást váltott a gyakorlókardon, ezzel megváltoztatta az állását is. István minden érzékszervével mesterére összpontosított. Bármelyik pillanatban villanhatott a kard.

Hatéves volt, amikor elveszítette az édesapját egy autóbalesetben. Édesanyja egyedül nevelte az örökmozgó fiút. Hogy lekösse az energiáit, beíratta egy, a lakásuk közelében lévő edzőterembe, egy dojóba Budapest külvárosában. Itt tanította Nisida mester a kendót.

István már az első hónapban kitűnt társai közül a szorgalmával és hihetetlen akaratával. Addig gyakorolt egy-egy mozdulatot, amíg a lehető legjobban végre nem tudta hajtani. Sokszor jóval tovább maradt a teremben, mint a többiek. Gyakorolt.

Az édesanyja egy fővárosi kórház sürgősségi osztályán dolgozott nővérként, gyakran túlórázott, hogy meg tudjanak élni, így nagy segítség volt neki, hogy István tovább maradhatott az edzésen.

Egy ilyen késő esti alkalommal, míg István anyjára vártak, Nisida beszédbe elegyedett a fiúval, aki elmondta neki, hogy félárva, és az édesanyjával ketten élnek egy kis lakásban a közeli lakótelepen, kétutcányira az edzőteremtől. Mivel édesapját elveszítette, most neki kell megvédenie az anyját. Ő a férfi a háznál, ezért kell sokat edzenie. Nisida figyelt. Tetszett neki az elszántság, a szorgalom és a tehetség, amit minden edzésen látott. Ahogy már gyermekként a gyakorlókarddal mozgott, emlékeztette valakire. Úgy döntött, ha már a fiú ilyen sokáig itt marad nála, többet foglalkozik vele és másra is tanítani fogja.

Mikor István anyja megérkezett, megszólította.

– Jó estét, asszonyom! – köszönt udvariasan meghajolva Nisida. – Válthatnék néhány szót önnel?

A nő meglepődött, mert eddig nem sokat beszéltek. Havonta befizette a tandíjat, és már rohant is tovább dolgozni.

– Ne haragudjon, túlóráznom kellett, de legközelebb igyekszem időben érkezni. Csak nincs valami baj Istvánnal? – kérdezte aggódva a nő.

– Nincs semmi baj – nyugtatta meg széles mosollyal Nisida –, sőt a fia nagyon is tehetséges. Van egy program az iskolámban, amiben a tehetséges fiúkat külön tanítom többek között japán nyelvre is – folytatta Nisida bátorítón.

– Igazán kedves öntől, de sajnos nem tudok többet fizetni az órákért – kezdett bele István anyja. – Tudja, egyedül nevelem a fiamat. István egy autóbalesetben elvesztette az édesapját, de ezt bizonyára már ön is tudja. Nem olyan könnyű egy egyedülálló asszonynak a mai világban. Remélem, megérti – mondta bocsánatkérőn.

Nisida újra elmosolyodott, szertartásosan meghajolt a nő felé.

– Bocsánatát kell kérnem, asszonyom, félreérthetően fogalmaztam. A fia nagyon tehetséges, ezért a továbbiakban ingyen fogom oktatni, így nem kell tandíjat fizetnie.

A nő örült a dolognak, mert minden fillérre szüksége volt.

– Elnézését kérem, Nisida úr, én értettem félre önt – szabadkozott. – Nagyon szépen köszönöm a lehetőséget a fiam nevében és azt is, hogy vigyáz rá, amíg dolgozom! – hálálkodott.

– Ez természetes, és nem tartozik érte köszönettel – válaszolta a mester. – Maga csak nyugodtan dolgozzon, és a gyermek felől ne legyen gondja! Arra majd nekem lesz. Itt fogjuk majd várni, amíg érte nem jön.

Nisida szertartásosan meghajolt, és elvonult az edzőterem irányába. Kezdetét vette István harcossá képzése.

A fiú minden nap az edzőterembe sietett az iskola és a leckeírás után. Ilyenkor egy másfajta oktatás, egy másfajta tanulás kezdődött. Nisida elmondta Istvánnak, hogy nagyon hosszú és fáradságos útra lépett, ami megannyi csodálatos élménnyel és ismerettel lesz tele. Sok mindent megtanít majd neki. Felfedi előtte a kendjutsu titkait, a kardvívás és a kardrántás, vagyis a mugai-rjú művészetét, megtanítja neki a japán nyelvet, más néven a nihongot vagy nippongot, valamint írni,[6] olvasni és beszélni oktatja.

Az együtt töltött idő alatt magának sem tudta megmondani, miért, de legbelül érezte, hogy ez a fiú olyan tanítvány, akire minden mester vágyakozik. Talán azért, mert a tekintetében meglátta azt a mérhetetlen tudásszomjat, ami fiatalkori önmagára emlékeztette. Tisztelettudó és szorgalmas volt, nem beszélve a korán megmutatkozó tehetségéről úgy a nyelv elsajátítása, mint a kendzsucuban mutatott fejlődése során. Ilyet eddig más tanítványoknál nem tapasztalt.

Eldöntötte, hogy a kendón kívül tanítani fogja még neki a taot, a zen buddhizmust, a sintót. Úgy is mondhatjuk, hogy az élet lényegét és értelmét. Istvánt vonzotta ez a varázslatos, meseszerű világ, ahol mindennek helye és értelme volt. Minél többet tanított neki a mestere, annál jobban érezte, hogy még mennyi mindent nem tud. Kapott régi könyveket eredeti japán nyelven, amelyekben szamurájokról szóló hőstörténetek és régi csaták leírásai szerepeltek. Olvasott régi korok híres szamuráj hadvezéreiről, megismerkedett Kung-ce tanításaival is, akit latinul Confuciusnak, avagy Konfuciusznak ismernek az emberek.

Nisida megtanította az emberi test anatómiáját is, hogy hol lehet a legkisebb erőkifejtéssel a legnagyobb fájdalmat okozni. A képzésben szerepeltek az alapvető orvoslási technikák, amelyeket a szamurájok nemzedékről nemzedékre tanítottak, hogy a harcos egy sérülés esetén el tudja látni önmagát vagy bajtársát.

A mester megtanította Japán történelmét, a gondolkodásmódot, a szokásokat, az etikettet. Sokat mesélt neki a hagyományokról, a szamurájerkölcs szerinti életről, úgymint a becsület és a kötelesség, vagyis a giri lényegéről.

Nagyon sokat foglalkoztak a girivel, ami az egész japán társadalmat átszövi, és roppant fontos szerepet tölt be az emberek hétköznapi életében. Elmagyarázta a harcos útját, vagy ahogy a szamurájok nevezték, a busidót, tehát azt az életformát, amit ők éltek. Nisida látva a fiú kivételes szorgalmát, igyekezett minden tudását átadni neki. Mindent, amit egy mester át tud adni a tanítványának. Amit csak egy apa meg tud tanítani a fiának.

A sok együtt töltött idő alatt úgy megszerette, és úgy is bánt vele, mintha a saját fia lenne. István úgy vetette bele magát ebbe az új világba, mint egy felfedező, aki egy pillanatot sem akar elmulasztani ebből a csodából.

Egy napon, amikor hazaért, azzal fogadta az édesanyja Istvánt, hogy bent kell maradnia a kórházban kivizsgálásra. Amikor elvitte az edzésre a fiút, megszólította Nisidát, hogy szívességet kérjen tőle.

– Nisida mester! Sajnos holnap reggel be kell feküdnöm a kórházba pár napra, és nincs rokonunk vagy ismerősünk a közelben, akire rá tudnám bízni Istvánt – kezdett bele félve a mondandójába.

– Ne is folytassa, asszonyom! – válaszolt a mester szívélyesen. – Menjen csak nyugodtan! István addig maradhat nálunk, ameddig ön jónak látja. Efelől nem kell aggódnia – mosolygott. – De ugye nincs semmi baj? – kérdezte bocsánatkérő tekintettel.

– Semmi komoly, csak egy általános kivizsgálás. Szerintem három nap múlva már itt is leszek Istvánért – mondta hálával telt hangon az anya.

Másnap reggel, mielőtt a gyermeket elindította az iskolába, összekészített pár dolgot egy hátizsákba: fehérneműt, zoknit, tiszta ruhát, tisztálkodószereket.

– Fogadj szót Nisida mesternek, és viselkedj rendesen! – figyelmeztette a fiát.

– Ne aggódj, anya! Jó leszek – válaszolta a fiú.

– Pár nap, és itthon leszek! – ígérte.

Elkísérte Istvánt az iskolába, majd nehéz szívvel és nem kis aggodalommal indult a munkahelyére. A kórházban Nisidát adta meg mint baj esetén értesítendő személyt. Nem volt más ismerőse, akire számíthatott volna.

Már öt nap telt el azóta, hogy István édesanyja befeküdt a kórházba. A hatodik nap délelőttjén egy fehér színű autó érkezett az edzőterem elé. Ötvenes évei közepén járó, sárga hajú, feje búbján kopaszodó férfi szállt ki a kocsiból. Kétrészes öltönyt viselt, a kék inghez halványsárga nyakkendőt kötött. Feltűnő látványt nyújtott a külvárosban. Odament az edzőterem bejáratához, fejét körbeforgatta. Látszott, hogy nagyon keres valamit. Megállt a vasajtó előtt.

Hosszasan nyomta a csengőt. Nemsokára hangos csörgéssel elfordult a kulcs a zárban, majd szélesre tárult az ajtó, és egy magas, izmos, nyílt tekintetű ázsiai férfi jelent meg a bejáratban.

– Jó napot, uram! Kit keres? – szólalt meg hibátlan magyarsággal.

– Nisida mestert. Ismeri talán? – válaszolta a férfi meglepetten.

– Én vagyok az. Mit tehetek önért? – felelte a mester mosollyal a szája sarkában.

– Dr. Kovács Zoltán vagyok, annak a kórháznak a sürgősségi osztályának a vezetője, ahol István édesanyja dolgozik. Bemehetek, kérem? – kérdezte, és tekintete elkomorodott.

– Fáradjon beljebb! – invitálta a ház belseje felé Nisida.

Az épületbe lépve a vendég egy előtérben találta magát, ahol a fal két oldalán kis padokat helyeztek el. A padlózatot egyszerű járólapok fedték.

Az üvegajtó előtt egy hatalmas lábtörlő hevert, mint egy házőrző. Innen egy nagyobb terembe vezetett az útjuk, ahol a folyosótól jobbra fehér, kemény, gyékényszerű anyag borította a padlót. A szemközti falon egy nagy kép lógott, rajta egy japán férfi ülő testhelyzetben, hagyományos japán öltözékben. Az egyik kezében egy szamurájkardot fogott, miközben büszke tekintetét a messzi távolba vetette. A terem jobb oldali falán fából készült állványok sorakoztak, rajtuk egymás felett fakardokat helyeztek el. Látott még számára ismeretlen és értelmezhetetlen jeleket, amelyeket fekete színnel festettek egy fehér anyagra, és úgy néztek ki, mintha zászlók lennének. Továbbhaladva, jobb kéz felől újabb ajtók nyíltak. Az egyiken az állt: „Női öltöző”, a másikon: „Férfi öltöző”. A folyosó végén egy kis raktárszoba volt, balra egy lépcső vezetett fel az emeleten található lakásba.

Mielőtt beléptek a lakásba, Nisida leemelt egy papucsot az ajtó melletti polcról, és a vendége felé nyújtotta. Az előszobába lépve a látogató elcsodálkozott, ugyanis még soha nem látott japán stílusban berendezett lakóteret. Az előtér jobb oldalán falifogas állt, az egész lakás padozatát valamiféle speciális gyékényszőnyeg borította, ami kissé kemény volt a talpnak, mégis meleget érzett, aki rálépett. Négy tolóajtót látott. A fehér rizspapír borításokat barna keretbe foglalták, amelyek kis kockákra osztták fel a nagy ajtótáblát. A falakat szintén fehérre festették.

Nisida elhúzta a balra eső tolóajtót, és beinvitálta a férfit a konyhába, ahol csak a szükséges eszközök sorakoztak: tűzhely, mosogató, tárolószekrények. A férfinak feltűnt, hogy az asztalok sokkal kisebbek voltak, mint amit megszokott. Az asztal körül ülőpárnákat helyeztek el.

– Kérem, foglaljon helyet! – mutatott készségesen az egyik párna irányába a vendéglátó. – Szabad megkínálnom egy teával? Vagy esetleg vizet óhajt?

– Egy teát kérek – válaszolta a látogató.

Nisida bekapcsolta a vízforralót, majd leült a férfival szemben.

– Hallgatom.

– Azért jöttem önhöz, mert a kórházban István édesanyja önt nevezte meg baj esetén értesítendő személynek – kezdett bele a mondandójába. – Mint azt már tudja, István édesanyja nővérként dolgozott az osztályunkon. Másfél hete egy drogos beteget látott el. Sajnos egy fertőzött tű volt a páciensnél, ami a ruházatának átvizsgálása közben megszúrta István édesanyjának a kezét. Olyan gyors volt a fertőzés, hogy nem tudtunk segíteni rajta. István édesanyja ma hajnalban elhunyt – fejezte be a férfi, és üveges tekintettel bámult a japánra.

Mindkét férfi a gondolataiba merült. A teavíz gőzének hangos sípolása vágta szét a csendet. Nisida felállt, előkészített két csészét, belerakta az aromás, zöld tealeveleket. Az egyik csészét a vendég elé helyezte, a másikat maga elé. Leforrázta a leveleket. Minden alkalommal örömmel töltötte el, amikor látta a zöld habot a csészében, amit a tealevelek keltettek. Megfogta a csésze alját, leült a férfival szemben, beszippantotta a tea aromáját. Szemét lehunyta, majd aprót kortyolt a forró italból. Ezt követően vetette csak tekintetét a vendégére.

A másik férfi kezdett zavarba jönni. Szokatlan volt számára ez a helyzet. Korábban soha nem beszélt még japán férfival, sőt ázsiai származású személlyel sem, most pedig itt ült vele szemben egy japán, aki kiválóan beszél magyarul. Zavartan nézett vendéglátójára, majd úgy döntött, hogy inkább ő is kortyol egyet a forró teából.

Nisida törte meg a hallgatást.

– A tea az állandóságot és a változást, a mozdulatlan nyugalmat és a nyugtalan mozgást szimbolizálja. Talán éppen ennek a kettősségnek a következménye lehetett, hogy a szamurájok körében volt a legnagyobb sikere, nekik ugyanis minden nap szembe kellett nézniük a halállal. Mit gondol ön erről? – tette fel érdeklődve kérdését a vendégének.

– Valószínűleg igaza lehet. Nem ismerem a szamurájokat vagy kiket – válaszolta zavartan a férfi.

– De a halált csak ismeri, nem? Hiszen orvosként nap mint nap találkozik vele, vagy nem? – kérdezte naivan, szemöldökét felhúzva Nisida.

– De, igen. És minden egyes nap, amikor elveszítünk egy beteget, az nagyon lesújt. Főleg, amikor egy kollégánkat veszítjük el annak ellenére, hogy megtettünk minden tőlünk telhetőt. Az nagyon rossz érzés – szakadt ki a férfiból, miközben a japánhoz beszélt.

– Ne hibáztassa magát! – nyugtatta halk hangon Nisida. – Biztos vagyok benne, hogy nem önökön múlt. Ez volt a karmája.

– Mije? Ne haragudjon, nem értem önt – kérdezett vissza a férfi értetlenül.

– Maguk úgy mondják, ez volt a sorsa – magyarázta Nisida. – Úgy tudom, István édesanyjának nincs a közelben rokona. Talán távolabb sem, de ebben nem vagyok biztos. A fiúval majd én közlöm a rossz hírt. Azt kérem, intézze el, hogy a kórház nekem adja ki a holttestet, és a temetéséről is én fogok gondoskodni.

– Természetesen mindenben a segítségére leszek – könnyebbült meg a férfi.

Miután felhörpintette a maradék teát, felállt a helyéről, ezzel is jelezve távozási szándékát. Nisida a bejárati ajtóig kísérte.

Hosszasan állt az ajtóban, és azon járt az esze, hogyan fogja megmondani a fiúnak, hogy meghalt az anyja. Még csak kilencéves. Azt mégsem mondhatta, hogy az anyja elutazott hosszú időre. Egy alkalommal már el kellett mondania egy négyéves gyermeknek, hogy meghalt az anyja, de az nem sikerült valami jól. Most igyekszik mindent megtenni, ami rajta múlik, hogy ebben a nehéz időben biztonságban érezhesse magát a fiú. Tudatja vele, hogy rá számíthat. Ennél többet nem tehet. Sarkon fordult, és felsietett a lakásba.

Tradicionális japán ülésben ült le a szobájában, szemét lehunyva gondolataiba mélyedt. Nem tudta, mennyi idő telt el, de amikor ránézett a falon lévő órára, az fél hármat mutatott. Mindjárt itthon lesznek a gyerekek az iskolából. Kisietett a nappaliba. Kisvártatva berobogott István, és kipirult arccal már az ajtóból mesélte iskolai kalandjait. Széles mosollyal követte őt Mijoko,[7] Nisida kislánya, aki egy iskolába járt Istvánnal, de két évfolyammal alatta.

– Jó napot! Hazajöttünk! – hallotta a gyerekek kiáltását, ahogy beléptek a lakásba.

– Jó napot nektek is! – köszöntötte őket. – Kézmosás után az ebédlőben találkozunk – mondta hangosan.

– István! Te maradj még! – szólt a fiúhoz.

A fiú megállt, hirtelen elhallgatott, tekintetét a mesterre szegezte, és ijedten várta, hogy mi lesz.

– Ülj le, kérlek! – szólt szelíd hangon. – Sajnos nagyon rossz hírt kell most elmondanom – fogott bele mondandójába halkan Nisida.

– Ugye Anyuval történt valami? – kérdezte a fiú legörbülő szájjal.

– Igen. Sajnos édesanyád ma hajnalban a kórházban valamiféle fertőzés következtében elhunyt. Már nem tudtak rajta segíteni, olyan gyorsan történt minden. Ma eljött ide hozzánk édesanyád főnöke, és ő mondta el, mi történt. Annyira sajnálom, fiam! – szólt együttérzőn Nisida, és magához ölelte a fiút.

A csend mázsás súlyként telepedett a szobára. A kisfiú szeme sarkában megjelent egy könnycsepp, száját beharapta, és mint egy férfi, próbálta felfogni a felfoghatatlant. Kibontakozott Nisida öleléséből, tekintetét ráemelte, majd alig hallható hangon megkérdezte:

– Most mi lesz?

– Itt maradhatsz velem és Mijokóval, ha úgy akarod. Én gondoskodom rólad, ahogy eddig is tettem. Örökbe fogadlak, és a fiamként foglak felnevelni – válaszolta komoly arccal Nisida. – Persze, csak ha akarod. De erről neked kell döntened.

– Igen, szeretném! Bemehetek a szobámba? – kérdezte.

– Persze, menj csak! – felelte Nisida.

Miközben István a szobája felé lépegetett, Mijoko, aki az ebédlő tolóajtajának a takarásában hallgatózott, kilépett a folyosóra, két kis vékony karjával átfonta István nyakát, lábujjhegyre emelkedett.

– Szeretünk! Nagyon! – súgta a fülébe kis vékony hangján, majd megpuszilta az arcán.

István szótlanul viszonozta az ölelését, majd kibontakozott a kis karok szorításából, és bement a szobájába. Hasra feküdt az ágyon, fejét a párnájába fúrta, és feltört belőle a zokogás. Utat engedett az érzelmeinek. Miközben anyjára gondolt, álomba sírta magát.

Nisida hallotta a fiú sírását, és azon a napon hagyta a gyászába merülni. Mijokónak is elmondta, hogy mi történt, bár ő már tudta, hiszen hallgatózott. Azt is elmesélte, hogy István, ha úgy dönt, eztán végleg ott fog lakni. Mijoko igazi gyermek módjára örült ennek a hírnek. Most még közelebb érezte magához Istvánt, hiszen mindketten elvesztették az édesanyjukat, és csak Nisida maradt nekik.

István édesanyjának a főnöke tartotta a szavát. Mindenben segítette Nisidát, hogy minél hamarabb megkaphassák a holttestet. A hamvasztást követően a kerületi temetőben a férje mellett helyezték örök nyugalomra. Pénteki nap volt, az eső csendesen esett. Nem voltak sokan, hiszen Istvánéknak nem sok ismerősük élt a városban. Édesanyja közvetlen munkatársai közül eljöttek néhányan, illetve egy-két szomszéd volt még jelen. István az urna mellett állt. Jobbján Nisida, balján Mijoko. Mostantól ők jelentették a családját.

Nisidának hosszú időbe telt, míg a gyámhivatal bürokratáin keresztülverekedte magát, de egy távoli rokon segített, aki papíron gyám lett. Így Nisidáéknál maradt a fiú.

A lakást, ami István édesanyjáé volt, Nisida a gyámhivatal beleegyezésével eladta, és az érte kapott pénzt a gyermek nevére nyitott bankszámlán helyezte el a későbbi tanulmányaira. Az volt a fiú öröksége. A távoli rokon egy év múlva elhunyt, így Nisida újabb köröket futott a gyámhivatalnál. Sok utánjárással, tetemes ügyvédi költséggel, de sikerült elérni, hogy Istvánt végleg örökbe fogadhassa. Így már hivatalosan is a nevelőapjává vált. Ennyivel viszont még nem érte be.

Latba vetette minden befolyását és ismeretségét, nem kevés pénzt is megmozgatott annak érdekében, hogy István a fiaként jogosulttá váljon a japán állampolgárságra. Van annak előnye is, ha az ember gazdag és befolyásos. Persze a régi tartozásokat is be kell hajtani egyszer! – gondolta magában, amikor kézhez kapta a japán nagykövetségen István útlevelét és az állapolgárságát igazoló dokumentumait. Tanulás, szeretet és harmónia töltötte ki az életüket.

Hosszú út vezetett a mestervizsgához. Sok gyakorlás, szenvedés, lemondás és tanulás után most itt álltak, és farkasszemet néztek egymással. Mindketten nagyon várták már ezt a napot. Most eljött.

A mester kardja, mint a villám, lecsapot, de Istvánt nem érte váratlanul a támadás. Védte a csapást, majd lendületet sem veszítve ellentámadásba ment át, és vágott egyet. A mester is védte a vágást. Olyan gyorsan zajlott az egész, hogy akik a küzdelmet figyelték, elsőre csak a gyakorlókardok által keltett hangos csattanást hallották, és mire észbe kaptak, már azt vették észre, hogy a két küzdő újra egymással szemben áll. A nézők nagyon koncentráltak, de az a sebesség, amit a küzdő felek részéről tapasztaltak, elképesztően gyors volt nekik. A két harcos a megszokottól eltérő dimenzióban, másfajta módon küzdött.

István alapállást és fogást váltott. Mestere figyelmét semmilyen apró mozdulat sem kerülte el. Mielőtt István bármit tehetett volna, Nisida kezéből villámgyorsan pattant ki a gyakorlókard, akár a zsákmányra lecsapó kígyó, egyenesen István torka felé. István egy fél fordulattal kivonta magát a támadás irányából, ezzel a lendülettel kivédte a szúrást, elütve mestere botját. Későn vette észre a cselt, mert mestere a védését használta fel, hogy beleforogjon a vágásba, ami István lábát érte. Olyan gyors volt az akció, hogy a többiek már csak a bot és a combot védő vastag szalag keltette hangos csattanás után fogták fel, mi is történt valójában.

István arca összerándult a sisak alatt. Tudta, ha ez a küzdelem éles karddal, katanával történt volna, akkor most vesztette volna el a lábát. Harcképtelenné és legyőzötté vált volna. Beszívta a levegőt, lassan kifújta, igyekezett minden gondolatot száműzni a fejéből. Csak az előtte álló sisakos alakra koncentrált. Lassan, hogy a ruhája redőin ne látszódjon, megfeszítette izmait, majd egy köríves vágást indított. Mestere védte a vágást, István pedig visszavágott derékmagasságban.

Mestere ezt is védte, de István gyorsan visszafordult, és belevágott a védésbe, így érve el mestere alkarját. A gyors akciót követően visszaálltak alapállásba. István mellkasa gyorsan emelkedett és süllyedt, igyekezett hát megnyugtatni a testét, várta a következő támadást. De nem volt már több próba. Mára már nem.

Nisida mester szertartásosan maga elé engedte a botját, István hasonlóképpen cselekedett, ünnepélyesen meghajoltak derékból egymás felé. István mélyebben, mint a mestere, ezzel is kifejezve iránta való tiszteletét. Levették a sisakjukat, és Nisida széles mosollyal, tárt karokkal, büszkén szorította magához Istvánt.

– Omedeto![8] – gratulált a mester.

– Arrigat gosai masta Sihan![9] – válaszolta István, és a meghatottságtól csillogó szemekkel karolta át nevelőapját.

– Mostantól a kendzsucu mestere vagy – mondta büszkén Nisida.

– Köszönök mindent, Mester! – lépett egy lépést hátra István, és szertartásosan meghajolt mestere felé.

– Újjászülettél a busidóban – szólt a Mester. – A szamurájok képzésében, amikor a fiú eléri a tizenkét éves kort, új nevet adnak neki. Most, hogy sikeres mestervizsgát tettél, én, Nisimura Nisida, a mai naptól új nevet adok neked. Mától a neved Nisimura Osi Rej!

– Hálásan köszönöm, Mester! – válaszolt István. – Soha nem feledem a tanítást és a Busidó hét erényét – szólalt meg átszellemült hangon, és mélyen meghajolt mestere előtt.

A jelenlévők felé fordult, és feléjük is meghajolt. Ezt követően egyenként a segítők elé lépett, akik egysoros vonalban sorakoztak fel a teremben, és megfogva kezüket, újra meghajolt feléjük.

– Köszönöm szépen, hogy segítettetek!

Miután a sor végére ért, beállt utolsónak. Nisida mester előlépett, és a sorral szembefordulva ő is megköszönte a segítségüket, hogy jelenlétükkel megtisztelték a vizsgát. Istvánra hárult a feladat, hogy miközben a vendégek zuhanyoznak, feltakarítsa az edzőtermet. Miután végzett a tennivalóival, felsietett az emeleti lakásba.

Már a lépcsőn érezte a fenséges illatokat, amelyek kiszöktek a konyhából, és incselkedve, mint valami szellemek vették körbe a fáradt harcost, miközben egyre fokozták éhségérzetét. Mijoko ünnepi ebéddel várta őket a vizsga után. István felemelte a fedőt, de egy csilingelő hang parancsolón rászólt:

– Azonnal tegye le a fedőt, Osi! – kiáltotta vidáman. Mosolya beragyogta a konyhát.

– Parancsára! – válaszolt viccesen István, és egy puszit nyomott Mijoko arcára.

Erre a lány elpirult, de a fiú ezt már nem látta, mert szélsebesen elviharzott a fürdőszobába. A vacsorához mindenki hagyományos japán kimonót vett fel.

Nisida ragaszkodott bizonyos dolgokhoz. Ilyen volt a közös étkezés, a hagyományos japán módon megtartott ünnepek és még egy sor más dolog.

Egy hagyományosan alacsony asztal uralta az étkezőt, körülötte ülőpárnákat helyeztek el. Egymással szemben foglaltak helyet. Nisida megfogta az asztal közepén elhelyezett tokkurit, vagyis az öblös hasú, egyenes nyakú kancsót, és szakét töltött Istvánnak majd magának az előttük lévő sakazukiba, amely egy esküvőkön, különleges alkalmakon használt szertartásos csésze.

Nisida nagy figyelmet fordított a hagyományokra, így a szaké fogyasztása sem egyszerű ivást jelentett nála, hanem szertartásos italfogyasztást. Mielőtt felszolgálta, tokkuriba töltötte. Vizet forralt, várta, hogy az elérje az ötven-ötvenöt Celsius-fokot. Ekkor a forró vízbe helyezte a kancsót, amibe már előre beletöltötte a szakét, és várta, hogy elérje a kívánt hőmérsékletet. Az ily módon felmelegedett ital a kancsó egyenes nyakának kialakításának köszönhetően képes volt tovább megtartani a hőt. Amikor a tokkuriban a szaké körülbelül negyvenöt Celsius-fokra melegedett, kivette a fazékból, és elhelyezte az asztalon. Nisida két kézzel töltött Istvánnak, aki az egyik kezével a csészét, a másik kezével a csésze alját fogta meg.

Mielőtt letette a csészét, felemelte, és beszívta a gőzölgő aromát, majd a csészét a szájához emelve megízlelt egy kortyot az italból. Mikor Nisida csészéje is megtelt, egy hajtásra megitták. Most Istvánon volt a sor, hogy töltsön mesterének és magának, de most már épp csak belekortyoltak, és letették a csészéket az asztalra.[10]

Mijoko jelent meg az ajtóban, kezében a gőzölgő tálakkal, bennük a hagyományos japán tésztalevessel, a rámennel. Ez volt Nisida kedvence, hiszen, ahogy a leves, úgy ő is a hokkaidói Szapporóból származott.[11] Minden egyes alkalommal, amikor Nisida ráment evett, az otthonát juttatták eszébe az ízek. Miután végeztek, Mijoko elvitte az edényeket, hogy újabb ételt hozzon. Nisida felemelte a szakés csészéjét, István is így tett, majd egy hajtásra kiitták. István gyorsan nyúlt is a tokkuri felé, hogy Mesterének, majd magának is töltsön.

Időközben megérkezett Mijoko két edénnyel, amikbe lazacot és rákott rakott feltétként a gőzölgő rizshegyekre. Letette a férfiak elé, majd visszament a sajátjáért, és szótlanul folytatták az étkezést. Mijoko elégedett pillantással nyugtázta, ahogy a férfiak az előttük lévő ételt pusztították, amit oly nagy szeretettel és szakértelemmel készített nekik erre a jeles napra. Miután legyőzték a rizshegyeket, Mijoko bejelentette, hogy egy különlegességgel is készült.

A férfiak izgatottan várták, hogy visszaérjen a konyhából. Amikor belépett az étkezőbe, a kezében tartott tálon kis halfigurák sorakoztak. Nisida szája fülig ért, szemében hála és elismerés tükröződött, mert a lány az apjának kedveskedett a taijjakival, ezzel a hal formájú japán édességkülönlegességgel.[12] Mioko csokisat készített, Nisida kedvencét.

Az édesség elfogyasztása után megittak még egy szakét, majd mindkét férfi megköszönte Mijokónak a csodálatos vacsorát.

– Sihan! Köszönöm mindazt, amit értem tettél, hálás vagyok érte! – kezdett bele a mondandójába István, és törzsből meghajolt mestere felé.

– Hagyd, Osi! Nem kell megköszönnöd semmit! – vágott közbe Nisida kedvesen. – Jó fiú módjára edzettél, tanultál, s tetted, amit kértem, bár ez nem volt egyszerű gyermekkorodban. Minden férfi, minden mester és minden apa büszke lenne egy ilyen fiúra, mint amilyen te vagy! – szólt fennhangon Nisida. – Édesanyád is büszke lenne rád! Férfivá értél!

– Én is nagyon büszke vagyok rád, Osi! – kottyantotta közbe Mijoko, miközben arcát a pír lepte el.

– Eddig volt a forma, amit tanultál – kezdett bele mondandójába komoly tekintettel Nisida –, de holnap egy másfajta tanulásba fogunk, hogy megértsd a látható világon túli világot is – fogalmazott Nisida sejtelmesen, majd felállt, szertartásosan elköszönt, és bevonult a szobájába.

Istvánt majd szétvetette a büszkeség. Nisida nagyon ritkán tett ilyen kijelentést, most ezzel is érzékeltette, milyen különleges ez a nap. Boldogan libbent be a konyhába, ahol Mijoko éppen mosogatott. Hátulról átkarolta és finom csókot lehelt a nyakába.

– Köszönöm a vacsorát, hercegnőm! Fenséges volt.

– Na azért! Mert levertem volna karcsú derekát, hercegem, egy fakanállal, ha nincs dicséret! – nevetett Mijoko.

– Ne bántson! – fogta könyörgőre István.

– Csak ha behódol, hercegem! – szólította fel játékosan Mijoko, miközben arcán mosoly terült el.

– Bármikor, amikor csak óhajtja! Öné a kardom s az életem! – szólt István, közben féltérdre ereszkedett a konyha padlóján, és szerelmes tekintettel nézett Mijokóra.

A lány látta a férfi szemében az elszántságot, a szenvedélyt, a szerelmet, és tudta, hogy István bármit megtenne érte. Ez nagyon jó érzéssel töltötte el.

– Elfogadom – szólt csilingelő hangon Mijoko –, de most hagyj rendet rakni!

István bement a szobájába, hanyatt vetette magát az ágyán, és lehunyta a szemét. Ó, ha ezt édesanyám megélhette volna!

A temetés után még jobban belevetette magát a tanulásba és az edzésbe. Így gyászolt. Az iskola jól ment, a japán nyelvvel is jól haladt. Középiskolásként már letette a Rigó utcai nyelvvizsgaközpontban a legmagasabb szintű japán nyelvvizsgát. Volt olyan oktatója, aki tőle kérdezett bizonyos kifejezéseket. A kitűnő érettségi után egyenes út vezetett az Eötvös Loránd Tudományegyetem japán–angol szakára. Az angol a japán mellett már egyáltalán nem jelentett nagy akadályt, hiszen azt is tanult Nisidától, bár nem olyan mélységben, mint a japánt. Időközben az is kiderült, hogy jó a nyelvérzéke, így nagyon gyorsan haladt az angollal is. Mire véget ért az egyetem, a kisfiú 185 centi magas, széles vállú, szőke, hosszú hajú, mosolygós, szép arcú férfivá érett. Zöld szeme minden nőt elvarázsolt.

Amikor kirándulni vagy strandolni mentek az egyetemi évfolyammal, mindig megcsodálták szálkás, izmos testét. Hasán nemcsak keresztben, hanem hosszában is látszódtak az izmok. A feneke formás, hosszú, izmos combban és vádliban végződött. A nők megőrültek érte, a férfiak gyűlölték. De ő csak a japán hercegnőjéért volt oda, akit rajongásig szeretett, amióta csak megpillantotta.

A diplomaátadóján Nisida és Mijoko is ott volt. Mijoko csak úgy ragyogott a hagyományos modern japán öltözékében, István pedig büszkén zsebelte be évfolyamtársaitól az elismerő pillantásokat. Rettenetesen büszke volt a lányra. A végzést követően az egyetem tanársegédi állást ajánlott neki, amit el is fogadott, mert jó volt az időbeosztás, és így az edzéseket sem kellett hanyagolnia. Mire idáig jutott a gondolataiban, a szempillája mázsás súlyként nyomta szemét, és ütemes szuszogással mély álomba ringatta magát.

Miután Mijoko rendet rakott a konyhában, visszavonult a szobájába. Büszke volt a ma esti vacsorára, jólesett neki a dicséret, amit kapott. A falon túlról, apja szobája irányából, tradicionális japán zene hangfoszlányai szűrődtek át.

Mijoko kicsi gyermek volt, amikor Budapestre érkezett az apjával. Nem sok emléke maradt Japánról, bár apja kiskorában sokat mesélt neki az Otaru közeli házról, ahol laktak és édesanyjáról, aki magyarul énekelt neki altatót. Voltak róla fényképei. Úgy őrizte azokat, mint a legnagyobb kincsét. De Japán már nagyon messze volt. Mintha egy régi álom lett volna. Mára már csak az ételekben, életmódjukban és a hagyományok tiszteletében próbálták identitásukat megtartani. Nagyon remélte, hogy egyszer még sikerül visszatérnie Japánba. Amikor az anyjáról kérdezte az apját, ő csak annyit mondott neki, hogy autóbalesetben halt meg, amikor munkába indult. Az úton nekihajtott a kocsijának egy teherautó, édesanyja kocsija a tengerparti sziklákra zuhant, és azonnal szörnyet halt. Hogy miért jöttek ide, Budapestre, arról soha nem beszélt az apja.

Azt tudta, hogy az anyja tanárnő volt, ének-zenét tanított. Mijokót ő tanította magyarra, így két anyanyelve volt. Apja is az anyjától tanult meg magyarul. Mijoko jelenleg az utolsó évét végezte az ELTE ének-zene tagozatán, az egyetem kórusában is énekelt. Apja szerint édesanyja szépségét és gyönyörű hangját örökölte.

Általános iskolás korában még csúfolták a fiúk, hogy sárga meg vágott szemű, de amikor egy alkalommal körbevették és szinte kántálva csúfolták, akkor jött egy nyurga szőke fiú, és a leghangosabban csúfolódónak a gyomrába bokszolt. Majd nekiugrott még kettőnek, mire a többiek elszaladtak. Ő csak állt ott, arca maszatos volt a sírástól. A fiú megkérdezte, hogy jól van-e. Ő meg szipogva bólogatott.

– István vagyok – mutatkozott be.

– Mi-mi-joko – dadogta.

– Tudom, a mesterem lánya vagy. Többé senki sem fog kicsúfolni – közölte elszántan a fiú.

Attól a naptól kezdve István vigyázott rá. Együtt indultak haza, hiszen a fiú ment edzeni az apjához. Hogy mikor szeretett bele? Nem tudta megmondani. Így alakult, és csak azt tudta, hogy nagyon, de nagyon szereti.

A környék, ahol laktak, már a külvároshoz tartozott. Sok volt az ázsiai bevándorló, főleg kínaiak, akik mindenfélével kereskedtek. Japánok csak ők ketten voltak az apjával. Nem tűntek ki a többiek közül, hiszen ők is ázsiaiak voltak, a helyieknek pedig minden ázsiai egyforma.

István mindentől és mindenkitől igyekezett őt megvédeni. Az első időkben a kínai fiúk is csúfolták, de István jól elverte a csúfolódókat, így attól kezdve nem bántották többé a kislányt. Nisida mester sokszor meg is büntette Istvánt a verekedésekért. Azt mondta, nem azért tanítja neki a harcművészetet, hogy kínaiakat meg magyarokat verjen össze az utcán. István mentegetőzve mondta, hogy csak akkor verekedett, amikor meg kellett védenie a gyengébbet, önmagától soha nem kezdett bele.

Történt egy napon, hogy István az egyetemi órák után hazafelé tartott. A buszmegállótól andalogva sétált, élvezte a tavaszi napsütést. Hirtelen egy vékony, segítséget kérő hangra figyelt fel, amibe hangos férfiröhögés és trágár sértegetések hangjai keveredtek. Megszaporázta lépteit. A következő sarkon befordulva egy elhagyatott építési telken három férfi körbevett egy kínai lányt. Lökdösték, fogdosták, egyre fenyegetőbbek voltak. István hangosan rájuk kiáltott:

– Azonnal hagyjátok abba!

– Nicsak, kit látni! – szólalt meg hangosan egy nagydarab fickó, vélhetően a vezér.

– A sárgák kutyája! – kiáltotta vékony hangján egy pattanásos arcú, kövér fickó.

– Ja, az! – erősítette meg egy nem túl eszesnek látszó, de annál erősebb testalkatú harmadik.

– Na, húzzál haza, kispajtás, míg bajod nem esik! – röhögött a vezér.

– Mi egy kicsit elszórakozunk ezzel a sárga rózsával – fordult széles szájjal bugyborékolva a többiek felé.

– Sárga rózsa! Haha! Ez jó! Sárga rózsa! – vinnyogott vékony hangján a pattanásos, ahogy a hiénák szoktak.

István a lányra nézett, akinek a szeméből folyt a könny, teste pedig remegett a félelemtől.

– Ne félj, nem lesz semmi baj! – nyugtatta a lányt. – Nos, fiúk, azt hiszem, jobb lesz, ha most szépen hazaindultok, így senkinek sem lesz baja – szólt békítően, miközben már a pozíciót mérte fel, és azt, hogy először a vezért fogja kiütni, majd az erős testalkatút, a pattanásos arcú meg úgyis el fog futni.

– Halljátok, fiúk? – kiáltotta hangosan a vezér. – Fenyeget a sárgák kutyája. Mit képzelsz te? Azt hiszed, megmondhatod nekünk, hogy mit tehetünk? Te! Sárgák kutyája! – üvöltötte, hogy csak úgy dagadtak az erek a nyakán.

– Nem mész sehová, kislány! – ordította a pattanásos arcú, miközben még inkább szorongatta a lányt.

István beszéd közben egyre közelebb került hozzájuk, és a lehető legjobb pozícióból készült a támadásra. Válltáskáját már régen letette a sarkon, hogy ne akadályozza a mozgásban. A lány szemébe kiült a rettegés. István nem várt tovább. Odaért a vezér közelébe.

A jobb lábával indította a rúgást, amely a vezér bal combját, a térd feletti külső részt találta el. A férfi felüvöltött a fájdalomtól, közben megrogyott a rúgás erejétől. István a lendületet felhasználva megfordult, és jobb talpával eltalálta a vezér fejét. Amaz egyszerűen az oldalára dőlt, és úgy is maradt.

– Mocskos állat! – üvöltötte sipító hangon, magából kikelve a pattanásos, miközben félelmében egyre jobban szorította a lányt.

– Kapd el, Sanyi! Nyírd ki a sárgák kutyáját! – kiabálta vinnyogva az erős testalkatú társuknak.

Az meg is indult István felé, kezeit ökölbe szorítva maga előtt tartotta, mint egy bokszoló, készen arra, hogy ha testközelbe ér, megüti Istvánt. Sem a pattanásos arcú, sem a nagydarab nem látta, amikor István keze egyenesen kicsapott, olyan gyors volt az ütés. A pattanásos arcú csak annyit fogott fel, hogy a nagydarab mindkét kezével a torkához kap, közben kétségbeesetten levegőért kapkod. István egy jól irányzott ökölcsapással állon ütötte. Hangtalanul rogyott össze, mint egy zsák.

– Engedd el a lányt! – utasította a pattanásos arcút.

– Oké, a tiéd! Nem akarok bajt – vinnyogta, és gyorsan elengedte a lányt, majd még gyorsabban elfutott, és magukra hagyta ájult társait.

– Jól vagy? Már vége van! Hallod? Nincs mitől félned – nyugtatta a lányt, miközben átölelte. A lány teste remegett, majd kitört belőle a zokogás.

– Jól van, na, nincs semmi baj! Vége van! – igyekezett István halk hangon nyugtatni. – Hogy hívnak? – kérdezte érdeklődve.

– Mejli – válaszolta remegő hangon a lány.

– Merrefelé laksz? Gyere, hazakísérlek – ajánlotta István.

– Velük mi lesz? – kérdezte a lány, és a földön heverő férfiak felé nézett.

– Mi lenne? Majd magukhoz térnek, és hazamennek. Látásból ismerem őket, piti kis vagányok. Nem kell félned tőlük, többet nem fogod látni őket. Most induljunk! – karolt bele a lányba, és megszaporázta a lépteit.

A vállára akasztotta a táskáját, úgy mentek tovább. Mejli még sokkos állapotban volt. István úgy vélte, jobb, ha mellőzi a beszélgetést. Jelenléte biztonságot nyújtott a lánynak, aki lassan megnyugodott. Tíz perc után egy zöldre festett kapuhoz értek, aminek a tetejét jellegzetes, piros színben pompázó kínai tető fedte. A kapu oszlopait faragások és kínai minták, sárkányok, virágok, írásjelek díszítették.

– Megérkeztünk – szólalt meg Mejli. – Itt lakom. Még meg sem köszöntem, hogy megmentettél. Köszönöm! – vetett hálás pillantásokat a férfira. – Várj, be akarlak mutatni apámnak! – szólt, és azzal a lendülettel meg is nyomta a csengőt.

A kapu kinyílt, és egy férfi jelent meg hagyományos kínai öltözetben. Fekete selyemkabátjának ujjain mintegy tíz centire vissza volt hajtva a fehér selyembélés, ami a magasított nyakú gallérnál szintén kilátszott. Nadrágja ugyanabból az anyagból készült, mint a kabátja. Szeme az ázsiaiakra jellemzően keskeny volt, szája felett gyér bajusz konyult le. Érdeklődő tekintetét hol a férfira, hol a lányára vetette. Talán százhatvan centiméter magas lehetett, vékony testalkatú, kezeit a felsőruha ujjasában, a teste előtt keresztbefonva tartotta. Határozottságot, nyugalmat árasztott. István érzett némi feszültséget a férfin, de igyekezett ezt elhessegetni magától.

– Apa, ő itt István, most mentett meg három férfitól, akik megtámadtak az építési teleknél – mutatta be megmentőjét a lány.

A férfi kissé meghajolt, majd így felelt:

– A nevem Liu Csi, Mejli apja vagyok – szólalt meg magyarul, a kínaiakra jellemző akcentussal. – Köszönöm mindazt, amit a lányomért tettél, és hogy a testi épségedet kockáztattad érte! Kérhetsz tőlem bármit – szólt fölényesen, majd állát megemelve kihívóan nézett Istvánra.

– Köszönöm, Liu szan, de én nem kérek semmit! Nem azért tettem, amit tettem, hogy jutalmat várjak érte – felelte bosszúsan a hangjában. – Most, ha megbocsát, mennem kell – szólt, majd Mejli felé fordulva meghajolt és indulni akart, amikor Liu hangja utolérte.

– Azt hiszem, fiatal barátom, rosszul ítéltelek meg. Most ismerlek csak meg, hogy te Nisida, a japán fogadott fia vagy. Bocsánatodat kérem! – hangja most már sokkal barátságosabb volt.

– Nincs miért bocsánatot kérnie, Liu szan, de most már tényleg mennem kell. Várnak a kis tanítványaim.

Meghajolt Liu és Mejli irányába, majd sietősre fogta a lépteit. Nem akart elkésni, hiszen a kicsiknek ő volt „a nagybetűs Mester”. A mesternek pedig mindig jó példát kellett mutatnia.

Az évek során jól beilleszkedett a városiak által csak kínai negyedként emlegetett világba, ahol az ázsiaiak tudták, hogy ő kicsoda, hisz ott nőtt fel közöttük, és nem is úgy tekintettek rá, mint egy kívülálló fehérre, hanem úgy, mint arra, aki egy közülük.

Mejli megmentésének a híre másnap olyan gyorsan járta be a piacot, mint ahogy a szél járja be a távoli vidéket. A kínai árusok már a történtek különféle változatait mesélték egymásnak. Mindenki jobban tudta a másiknál, hogy mi történt. Így mire Mijokónak a fülébe jutott az eset, már nem hárman voltak a támadók, hanem tizenhárman. A piaci pletyka meseszerű hőssé emelte Istvánt. Mijoko nagyon büszke volt rá, és úgy vélte, hogy István igazi szamuráj módjára viselkedett. De egy kicsit féltékeny is volt erre a kínai lányra. Hiszen István mégiscsak Mejlit mentette meg és nem őt. Biztosan beleszeretett az a lány. Na de csak menjen István közelébe, majd adok én neki! Szerelmes volt a férfiba. Nagyon. Csak azt nem tudta, hogy az apja mit fog ehhez szólni. Igyekeztek titkolni előtte, de a vak is látta, mi folyik kettejük között.

Nisida hagyományos japán ülésben, vagyis seizában ült a szobájában, és elmélyülten hallgatta a lemezjátszó hangszórójából áradó hagyományos japán zenét. Gondolatai messze jártak, egy tengerparti házban, ahol az udvaron két kezével próbált egyensúlyban tartani egy kislányt, aki az első lépéseit gyakorolta.

Közben a ház tornácáról kristálytiszta, csengő hang hallatszott, valami furcsa, idegen nyelven szólt az ének. Egy nő dalolt a tornácon hagyományos japán kimonóban. Hosszú fekete haja volt, ajkai, mint a cseresznye nyáron, olyan pirosak voltak, szemöldöke ívelt, kiemelve szabályos mandulavágású szemét. Nisida szerelmes tekintettel nézett feleségére, és a dal melegséggel töltötte el. A nyelv ismeretlen volt számára, de a dallama a világ minden táján ugyanazt az érzéset váltja ki az emberből, bármilyen nyelven hangozzék is. Felesége egy messzi európai országban tanulta ezt a dalt, sokat énekelt nekik ezen a nyelven, amelyre később meg is tanította.

Időnként megengedte magának azt a luxust, hogy emlékezzen előző életének szép pillanataira. Nem szívesen gondolt a múltbeli események árnyékos oldalára, de az is az övé volt. Most azon tűnődött, hogy mikor mondja el Istvánnak, mi történt Japánban. Nem akarta, hogy „az” megismétlődjön. Nem, az nem fog még egyszer megtörténni!

Soha nem fog lankadni a figyelmem, és nagyon óvatos leszek – fogadkozott magában. Igaz, eddig még semmi jelét sem tapasztalta annak, hogy bárki is feltűnt volna a múltjából itt, Japántól majdnem kilencezer kilométer távolságra. De nem tudjuk, mit hoz a jövő. Már akkor tisztában volt azzal, hogy ő soha többé nem fog visszatérni Japánba, amikor Mijokóval eljöttek ide. Legbelül, a szíve mélyén azonban remélte, hogy a lánya egy napon majd Istvánnal együtt visszatér, és Mijoko békében élvezheti jogos örökségét, majd pedig harmóniában nevelhetik gyermeküket.

Látta a vonzódást a fiatalok között, és az sem kerülte el a figyelmét, hogy ez már rég szerelembe csapott át, bár időnként úgy tettek, hogy ő ezt ne vegye észre. Ő pedig úgy tett, mint aki nem vette észre. Néha még szórakoztatta is ez a kis játék. Nem volt ellenére István, hiszen ő nevelte fel, és tudta, hogy nagyon jó férje lenne Mijokónak.

Na de ne szaladjunk ennyire előre! – hagyta abba az álmodozást, és úgy döntött, megvárja, míg jobban felfedi az arcát a jövő. Felállt, és kikapcsolta a lemezjátszót. Azzal a gondolattal tért nyugovóra, hogy majd másnap beszél Osival erről a Mejliről.

A következő nap délutánján, amikor István hazaért az egyetemről, Nisida megszólította:

– Osi! Van egy perced számomra?

– Hai,[13] apám! Van – felelte gyorsan István, és követte Nisidát a szobába.

Miután mindketten helyet foglaltak az asztalnál, Nisida így szólt:

– Hallottam a tegnapi hőstettedről, már az egész piac erről beszél – kezdett bele tettetett komolysággal Nisida.

– De apám – szólt közbe –, az a lány veszélyben volt, és csak én állhattam útját azoknak a gazembereknek! – várta lehajtott fejjel a dorgálást.

– Jól van, Osi, helyesen cselekedtél – hallotta a vidám választ –, nem erről akarok most veled szót váltani, hanem a lány apjáról, Liu Csiről.

– Nos, apám, nekem úgy tűnt, egy kissé rátarti az az ember – hadarta István.

– Rátarti? – nevetett Nisida. – Te nem tudod, kiről beszélsz! Hahaha! Rátarti? Hallottál már a Triádról?

– Igen, apám, olvastam valamit róluk, de mivel nem tartottam fontosnak, nem is foglalkoztam velük.

– A Triád egy kínai titkos társaság. Olyan, mint a maffia vagy Japánban a jakuzák – kezdett bele mondandójába.

– A jakuzákat ismerem, sokat tudok róluk – vágott közbe István.

– Valamikorra a tizenhetedik századra teszik a Triád megalakulását – folytatta Nisida, miközben egy megsemmisítő pillantást vetett Istvánra, amiért közbeszólt, majd folytatta. – Amikor a kínai Csing-dinasztia legyőzte a szintén kínai Ming-dinasztiát, a Csing-dinasztia uralkodója, Sucsi császár tartott a saolin papoktól, ezért elrendelte a kivégzésüket. A hagyomány szerint öt saolin pap túlélte a mészárlást, ők Kína szent hegyeiben kerestek menedéket. Az öt papot úgy emlegették: „a Triád öt véne”. Így alakult ki az ellenállás a kormányzattal szemben.

Ahogy az évszázadok során egyre többen csatlakoztak a titkos szervezethez, úgy nőtt a befolyásuk és a hatalmuk Kína-szerte. 1949-ben a Kínai Kommunista Párt jutott hatalomra. A törvényeket megszigorították és szigorúan felléptek a Triádok ellen. Azok áttették a székhelyüket az angol fennhatóság alatt álló Hongkong területére, és onnan szervezték meg az üzleteiket. Több mint háromszáz Triád létezett, ám mára mintegy ötven maradt. Hongkongban kilenc társaság van, akik felosztották egymás között a területeket. Mivel Kínában sem mindenki ért egyet az ottani politikával, sokan akarnak kivándorolni, amiben a Triád segíti őket. Manapság mindennel foglalkoznak a zsarolástól kezdve a pénzmosáson át az embercsempészettel és drogkereskedelemmel, no meg hamisítással. Mindent hamisítanak, amire kereslet van. Csak hogy érzékeld a nagyságukat, az Európába és az USA-ba történő embercsempészetből éves szinten hárommilliárd dollárt, a drogkereskedelemből pedig úgy kétszázmilliárd dollárt keresnek. A Triád mindenütt ott van a világban, ahol kínai közösségek alakulnak ki. Zsarolják őket, ahogy ők mondják, „védelmi pénzt” szednek a kereskedőktől. Csak a kínaiakra vetik ki a hálójukat, a bennszülötteket békén hagyják, így elkerülik a hatóságok figyelmét. A kínaiak sem bíznak a helyi rendőrökben. Ha valami probléma van, akkor a Triádhoz fordulnak.

– Akkor itt is itt vannak? – csodálkozott el István.

– Igen, itt vannak, és te, fiam, a helyi Triád vezetőjének a lányát mentetted meg – mosolygott Nisida.

István tágra nyitotta a száját a meglepetéstől, de nem tudott megszólalni, csak kavarogtak a fejében a gondolatok. Ott állt szemtől szemben azzal a férfival, aki a legnagyobb hatalmú ember a kínaiak között.

– Na! Jól van! Nincs semmi baj! – szólt nyugtatóan Nisida, miközben megfogta nevelt fia vállát. – A probléma most az, hogy Liu úgy érzi, a lekötelezetteddé vált, és ez zavarja őt, hiszen te gaidzsin vagy. Akarom mondani, nem vagy ázsiai, és nem kértél még tőle semmit. És ez az, ami aggasztja.

– De miért, apám? Én nem akarok tőle semmit – mondta István.

– Ezt én is jól tudom, de ő mást gondol. – És ez most jó nekünk – nevette el magát Nisida.

– Miért jó ez nekünk? – kérdezte István.

– Nézd, eddig a helyiek nem ragadtatták el annyira magukat, hogy rátámadjanak egy ázsiai lányra. Valami megváltozott. Liunak is éberebbnek kell lennie, szóval most még jobban fognak figyelni a rendre és a környékre – magyarázta Nisida.

– Lenne valami, apám… – szólalt meg halkan István.

– Mi lenne az? – kérdezett vissza érdeklődéssel a hangjában Nisida.

– Lehet jelentkezni egy ösztöndíjra Japánba, a Hokkaidói Egyetem angol nyelvi tanszékére nyelvtanárnak. Két évre szól. Az engedélyedet kérem apám, hogy beadhassam a pályázatom – kérte halkan István.

Nisida lehunyta a szemét, a gondolatai szélsebesen száguldoztak. Lakhatna a régi házban. Hanako még ott él, előkészíthetné a hazatérésükre. Mijoko visszavehetné az örökségét. Giri. Lassan kinyitotta a szemét, és furcsa, fürkésző tekintettel bámult a fiára.

– Rendben van. Engedélyezem. Add be a pályázatod! – felelte határozottan.

– Köszönöm, apám! – hajolt meg István.

– Most pedig menj, készülj a gyermekek edzésére! – utasította Nisida.

István a szobája felé vette az irányt, hogy átöltözzön a kicsik edzéséhez, de sehogyan sem tudta kiverni a fejéből a hallottakat. Még hogy Liu a Triád-főnök? De ha az apja mondja, akkor az úgy is van. Egy igazi titkos társaság fejének a lányát mentettem meg – mosolyodott el. Rém büszke vagyok magamra – futott át a fején a gondolat, majd hirtelen elnevette magát. Aztán igyekezett a gyerekekhez az edzőterembe.

István mestervizsgáját követően olyan lustán váltogatták egymást a hétköznapok az életükben, mint egy sík vidéken a cél nélkül hömpölygő folyó. Napközben az egyetemen tanított, kora este már kisiskolásokat oktatott az edzőteremben, este pedig a többi felnőtt tanítvánnyal edzett. Miután mindenki hazament, Nisida folytatta a kiképzését.

Az egyik esti edzésen, mikor már végeztek a gyakorlatokkal, leültek egymással szemben a szőnyegre.

– Minden gyakorlás fontos – emlékeztette Nisida –, de nemcsak a testet kell megerősítened, hanem a lelket is, mert a benned lakó harcos fogja vezetni a kardodat. Ha az nem elég erős, el fogsz bukni. Meg kell tanulnod gyakorolnod a zazent, ami a zen egyik technikája az elme erősítésére és a transzcendens világ észlelésére.

Valamennyi harcművészet három elvből tevődik össze. Az első a technika, a második az energia, a harmadik a szellem. A zazent, amit tanítok neked, Okada Torajiro[14] alkotta meg. A következőket vallotta a sejzában, azaz a hagyományos japán ülésben végzett zazenről:

„A világ létéről való tudáshoz nem juthatunk hozzá következtető gondolkodás útján. Ha minden igaz felismerésben, amely középről fakad, képesek vagyunk »nézni«, akkor megértjük, hogy mi az értelme a világ összes jelenségének. Manapság a nevelés útja ugyanúgy hibás, mint a tanulás útja. A könyv mindig fordítás. Az eredeti az, ami természetétől fogva létezik a világban. Soha nem gondoltam arra, hogy a fejemben kellene tartanom azt, amit olvastam.

Ha a Bibliát vagy a buddhista könyveket és imákat csak olvasom, olyan dolgokat találok, amelyek megegyeznek a gondolataimmal. Ha tanulsz és sápadt vagy, és nem kezdesz el szívesen enni egy olyan ételt, amit előtte nem szerettél, akkor a tanulásod haszontalan volt. Az ilyen tanulás arra jó, hogy meghaljunk, de nem járul hozzá a jó élethez. Sajátítsd el az igaz tanulást, és ettől kezdve boldogan fogsz élni. Ha ülsz, teljesen magadtól fogsz megérteni dolgokat.”

– Én megtanítom neked, hogy a zazen gyakorlása során túlléphesd a tudatos gondolkodást. A zazen legmagasabb formája az a gondolatoktól mentes, teljesen éber állapot, amely egyetlen tárgyra sem irányul, és egyetlen tartalomhoz sem ragaszkodik – oktatta Istvánt. – A harcművészetet gyakorlók az első tíz-tizenöt évben a technikára összpontosítanak. Nincs lehetőség arra, hogy ezen túllépve eljussunk a transzcendentális szintre, mivel a szellem elválaszthatatlanul ragaszkodik annak formájához, és nem engedi meg az általa való szabadulást. A forma fogságában nem vagyunk képesek megérteni, hogy mit is jelent valójában az energia és a szellem. A transzcendenst nem lehet elérni a forma megértésén keresztül, mert a logikus tudat nem lehet haszonra törekvés nélkül. A logikusan gondolkodó tudattal a tárgyias tartalmakat érthetjük meg és nem a valódiakat – fejezte be a mondanivalóját.

Ettől a naptól kezdve oktatta Nisida a zazen technikáját. Kijavította, bátorította, hogy ne adja fel, és emlékeztette arra, hogy mi is ennek a gyakorlatnak a célja.

A technikai edzések végeztével, amikor az elméje háborgott, órákon keresztül gyakoroltatta vele a zazent. Néha már olyan kimerültség vett erőt Istvánon, hogy nem tudta, hol végződik a valóság és hol kezdődik a képzelet. Időnként összemosódtak a határok.

Két hónappal később, az éjszakai edzés végén Nisida így szólt:

– Fel kell, hogy készítselek mindenre, Osi! – mondta, miközben tekintetét belefúrta az arcába. – Mindent át akarok neked adni, amit én tudok. Nakata?[15]

– Hai, Sihan! Megértettem! – felelte elszántan István.

– Bíznod kell magadban, fiam. Elméd legyen mindig nyitott, szíved bátor és egyenes, lelkiismereted mindig tiszta! Így eséllyel harcolhatsz bárki ellen. A félelem csak egy érzés. Uralnod kell, hogy szolgáljon téged. Tedd a magad számára hasznossá! Ez tartja ébren a harcost. Légy nyitott és szemlélődő! Amikor megszületünk erre a világra, nincs semmink. Amikor elmegyünk erről a világról, nem viszünk magunkkal semmit. Így hát mi marad utánunk? A semmi? Nem! A harcos után a tettei maradnak! Azok, amiket az élete során végrehajtott vagy elmulasztott. Csak az fog számítani, hogy amikor kellett, helyesen cselekedtél-e, mennyire tudtál jó ember lenni a nehézségeid közepette, kiknek az életére voltál jó hatással, mire tudtad gyermekeidet megtanítani.

Minden egyes nap adj hálát azért, amid van! Ami neked kell, arról majd gondoskodni fognak nálad magasabb rendű erők, és amikor eljön az ideje, meg is fogod kapni. Ne aggódj a holnapért, mindig csak a ma feladatait oldd meg, csak azokra koncentrálj!

Harcos vagy, annak születtél, annak neveltelek, mindig ennek megfelelően viselkedj! Kötelességed megvédeni a gyengéket, a nőket, a gyermekeket, az öregeket. Mindig az igazat mondd, még ha nem is tetszik az igaz szó ebben a hazug világban! Ez ad becsületet, ez ad tartást.

A harcos útja nem egyszerű, soha nem is volt, és semmilyen időben nem lesz az. A harcos olyan életet él, amit sokan irigyelnek, de annál kevesebben akarják élni.

Egyszer egy tanítvány megkérdezte a mesterét:

– Mester, a harcra tanítasz, miközben a békéről beszélsz. Miért van ez?

A mester ránézett a tanítványra, majd szelíden így felelt:

– Jobb egy harcos a kertedben, mint egy kertész a harcmezőn – magyarázta, majd látva István csodálkozó tekintetét, így folytatta:

– Elmondok egy történetet ezzel kapcsolatban, amit nekem is a mesterem mesélt egykoron.

Cukara Bokuden híres kardvívó mester és a sokak által követett Sito-Ryu iskola megalapítója volt a 16. században. Fiatalemberként nagyon vágyott a dicsőségre. Sok ellenfelét megölte, ám az idő múlásával elérte a tökéletes szellemi tisztaság állapotát, és elutasította az oktalan vérontást.

Azt mesélték, hogy egy napon, amikor az idős mester kompon utazott, találkozott egy borzalmasan kevély és megfontolatlan szamurájjal. A férfi az utasokat fenyegette, terrorizálta a fegyvertelen közembereket, és azzal hencegett, hogy ő Japán legkiválóbb vívója, akit senki sem győz le. A gőgös szamuráj az idős mester felé kiáltott:

– Hé, te! Ha nem tetszik az, amit mondok, állj ki ellenem!

Mivel a mester nem reagált, a férfi gyalázkodásba kezdett, és súlyos sértéseket vágott a mester fejéhez. Cukahara Bokuden ekkor szomorú tekintettel nézett fel, és elmondta kellemetlen útitársának, hogy ő egy olyan iskola követője, amely a békés megoldásokat részesíti előnyben, és a legkevésbé sem szorgalmazza, hogy lényegtelen ügyek erőszakos rendezése végett rántsa ki a kardját. A kevély szamuráj erre még jobban feldühödött, és gúnyolódni kezdett. Nevetve kérdezte meg, hogy miféle iskola hirdeti a kard nélküli vívást, és miféle bolond az, aki fegyver nélkül akar győztesen kikerülni egy konfliktusból.