{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is a Pagony webboltját!
www.pagony.hu

ISBN 978-963-587-712-6
ISSN 2677-0997 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Rojik Tamás, 2022
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2025
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv: © Baranyai (b) András
Borító © Bernát Barbara
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Grancsa Gergely
Szakmai lektor: Hering Péter
A szöveget Kótai Katalin gondozta.
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Zsarnóczky Renáta
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Caveat Brush– SIL Open Font Licence
PT Serif – SIL Open Font Licence

Valami megváltozott

Gitta próbált úgy tenni, mint akinek fontos dolga akadt. Elővette a táskáját, kipakolta a könyveit az asztalra, kinyitotta, majd becsukta a füzeteit, és időnként ellenőrizte a telefonját, nem kapott-e üzenetet. Közben azonban egészen máshol jártak a gondolatai.

Janka és Betti ugyanis nélküle mentek le a büfébe. Persze nem lenne nagy ügy az egész, ha Gittának tényleg dolga akadt volna, például egy meg nem írt nyelvtanházi, vagy hogy valamelyik órára készüljön. Ilyenről azonban szó sem volt. Ráadásul korábban soha nem fordult elő, hogy külön mentek le Tempi nénihez. Főleg a töri előtti süteményvásárlások alkalmával. Az egyik kedvenc programjuk volt kiválogatni a szünetben, hogy milyen édességeket adjanak körbe Vera néni óráján a pad alatt, amíg a tanárnő az álmosító hangján magyaráz. Tempi Bori néni kínálatában ugyanis olyan sütemények voltak, amelyekről azelőtt senki sem hallott: Fügés Mátyás, Viktória Királynő Áfonyalepénye, Kosztolányi Kedvence Kugler vagy az epres-vaníliás fánk, amit a büfés Wesselényi-mentőövnek nevezett el.

Együtt indultak le aznap is, ahogy mindig. Azonban a folyosón Janka és Betti megtorpant. Egyikük sem nézett Gitta szemébe, Janka a cipője orrát bámulta, Betti pedig az ablakon át fürkészte az udvart.

– Meg kellene valamit beszélnünk Tempi nénivel – bökte ki Janka.

– Oké, mit? – kérdezte Gitta. Még mosolygott is, hogy bátorítsa a barátait, mert úgy vélte, biztosan valami komoly dologról lehet szó.

– Nem igazán mondhatjuk el – csatlakozott Betti.

– Nekem sem? – döbbent meg Gitta.

– Bocsi – szabadkozott Janka, és látszott, hogy tényleg bántja a dolog.

– Persze – bólintott Gitta, és már újra mosolygott, hogy elfedje a valódi érzéseit.

Ahogy visszaindult az osztályba, véletlenül nekiment három, szembejövő tizedikes lánynak. Rögtön magyarázkodni kezdett, hogy nem vette őket észre, a felsőbb évesektől egyébként is mindig zavarba jött. A három lány azonban nem ment tovább, körbeállták, és méregetni kezdték. Janka és Betti már rég eltűntek a lépcsőfordulóban, csak ők négyen maradtak a folyosón.

– Felemás a zoknid – szólalt meg az egyik, akinek hosszú, göndör haja volt, és hatalmas, kör alakú szemüveget viselt.

Gitta megszeppenten nézte a sárga és kék zokniszárakat. A kéken ráadásul ananászok mosolyogtak, napszemüvegben.

– Nagyon adom. Holnap én is így jövök – nevetett egy másik lány, aki szűk farmert és bő kockás inget vett fel aznap.

– Az egész szetted jó – kontrázott a harmadik, aki lila rúzst használt. – Tök komoly ez a bordó nadrág meg a zöld felső. Tetszik a sok szín. Nem mindenkinek állna jól, de te tudod hordani – állapította meg.

– Igen, biztosan művész vagy, igaz? – bólogatott a göndör lány.

– Nem hiszem – vörösödött el egyre jobban Gitta. Nem tudta eldönteni, hogy gúnyolódnak vele vagy dicsérik. Bárcsak Betti és Janka is itt volna. Ha hárman lennének, ez az egész meg sem történhetne.

– A hajaddal még érdemes lenne kezdeni valamit. Vagy direkt ilyen kócos? – nevetett a kockás inges.

– Gyertek, menjünk, még át kell néznem a magyart doga előtt – szólt a lila rúzsos, és magára hagyták Gittát a folyosón.

Gittának akkor sem lett jobb a kedve, amikor a barátnői visszatértek. Látszott, hogy nagyon benne vannak valamiben, de amikor beléptek a terembe, azonnal elhallgattak. Az egész osztály őket várta a sütik miatt, Janka diadalittasan mutatta fel a csomagot.

A három lány mindig cserélgette, ki üljön ki mellé törin. Zeller Gabi, az osztályfőnök, év elején leírta ugyan az ülésrendet, és körbe is küldte minden tanárnak, de Vera néni, a töritanár, nem nagyon foglalkozott vele. Amíg aránylag csend volt az óráján, nem nézte, ki hol talált helyet. Janka és Betti már kétszer ültek egymás mellett a héten, Gitta pedig úgy tett, mintha észre sem vette volna. Arra gondolt, biztosan elfelejtették a cserét, de most, hogy harmadjára is egyedül maradt, már határozottan rosszul érezte magát. Olyan jó lett volna elmesélni a folyosón történteket. Legalább azt meg szerette volna tudni, hogy béna-e, amit reggel felvett. Nem mintha lett volna más választása. De a személyes dolgairól az osztályban csak Janka és Betti tudtak, úgyhogy nem oszthatta meg a félelmeit akárkivel. A történelemóra nagyon furcsán telt. Már az is szokatlan volt, ahogyan Kristóf felelt. Az égővörös hajú fiú maga jelentkezett az óra elején, hogy javítani szeretne. Kék szeme csak úgy csillogott. A legtöbb lány áhítattal bámulta, amikor kiállt, és könnyedén lenyomta az előző órai anyagot. Úgy mondta, mintha olvasná, pedig csukva volt előtte minden. Vera néni is csak pislogott, főleg, amikor Kristóf olyat is említett, amit nem tanultak. A tanárnő hol a rongyosra szakadt tankönyvét lapozgatta, hol a megsárgult jegyzetlapjait nézegette, hátha megtalálja benne, amit hallott, de hiába. Zavarában nem is kötött bele, csak beírt egy ötöst, és megdicsérte a fiút.

– Így kellene, persze, mindig mindenkinek – tette hozzá gyorsan, és már bele is kezdett az új témába. – Írjátok fel a füzetbe, hogy II. Rákóczi Ferenc! – duruzsolta, és Gitta azonnal úgy érezte, mindjárt elalszik.

– Nagy cím? – kérdezte Réka.

– Igen, nagy cím – bólintott Vera banya.

Ez fura – tűnődött Gitta. Réka fontoskodik töriórán, pedig pár hete még látványosan utálta az egészet. Jegyzetelés közben fél szemmel az osztálytársait vizslatta: figyelnek az órán – állapította meg.

A tanárnő láthatóan maga is zavarba jött, hogy kivételesen nem ütközött ellenállásba vagy álmos arcokba. Egy idő után még arról is letett, hogy a jegyzeteibe kapaszkodva ragaszkodjon a betanult mondandójához. Az óra felénél odáig merészkedett, hogy felírta a tábla közepére: Cum Deo pro Patria et Libertate, majd megkérdezte az osztályt:

– Ki tudná megfejteni, mit jelent?

Ez már túl sok – gondolta Gitta. Mindenki tök béna lesz, és vagy összevissza fognak hülyeségeket bekiabálni, vagy néma csendben ülnek, amitől Vera néni megsértődik, majd bedühödik, és akkor jön az újabb monológ arról, hogy nem lesz belőlük semmi, nem méltók a Vitéz János Nyolcosztályos Gimnázium hírnevéhez.

– A deónak van köze a deus ex machinához? Mert az isteni közbeavatkozást jelent, úgyhogy akkor a deo is valami istenes lesz, nem? – motyogta óvatosan Lóri, amire a tanárnő úgy bólogatott, mint játékkutya a kalaptartón.

– Stréber – kiabálta neki oda Áron a hátsó padból, de nem röhögött senki. A tanárnő pont le akarta tolni érte, de Betti hozzászólása megállította:

– Olaszul a patria szülőföldet vagy hazát jelent, gondolom, mivel ez latin mondás, itt is hasonló lehet – hadarta, meg sem várva, hogy szólítsák. Gitta ámulva hallgatta, miket tud a barátnője.

– Úgy van! – lelkendezett a tanár.

Az osztály lassan megfejtette a táblára írt mondatot, Vera néni pedig úgy osztogatta a piros pontokat, mintha karácsony lenne.

Mire a süteményes csomag Gittához ért, a legjobb falatok már elfogytak. Íratlan szabály volt, hogy mindenki csak lecsíp magának egy darabot valamelyikből, ezt talán egyedül Áron nem tartotta be, aki mindig egy egész süteményt a tömött a szájába. Az egyik Wesselényi-mentőöv szerencsére még érintetlen volt, úgyhogy óvatosan lecsípett belőle egy kisebb falatot, és továbbadta.

Ahogy közeledett a csengetés, az osztály fáradni kezdett. Vera néni álmosító hangja a kezdeti lelkesedés ellenére megtette a hatását. A hátsó padban Áron kihasználta a helyzetet, és bevetette a régi trükkjét, hogy kicsit feldobja a hangulatot. Hangosan tüsszögni kezdett, és már előre röhögve nézett Lórira és Kristófra, mikor folytatják. A két barátja azonban meg sem rezdült.

– Hapci! – üvöltötte következőnek tüsszentés helyett Áron, mire Lóri végre hátrafordult.

– Egs – mondta, és folytatta a jegyzetelést.

– Ne már – sziszegte vissza Áron, de Lóri nem reagált.

Áron nem először csalódott a barátaiban. Néhány nappal korábban is úgy érezte, cserben hagyták, pedig csak fel akarta dobni a hangulatot az egyik unalmas óra után. Karola új sapkáját szemelte ki, amire hegyes füleket varrtak, és a két oldalán egy-egy puha bojt lógott le róla. Áron egy hirtelen ötlettől vezérelve levette a fogasról, és gúnyosan kiabálni kezdett, mint mindig, amikor valami műsorra készült. Megvárta, amíg az osztály, különösen Karola rá figyel. A lány, amint meglátta, hogy célponttá vált, elvörösödött. Nem ugrott fel, nem szaladt oda, nem jajveszékelt, csak összehúzta magát a padban.

– Na, ki lesz a cica? – kiáltotta Áron, és a sapkát lóbálva ugrálni kezdett. – Lóri, figyelj, passzolok! – szólt oda a magas srácnak, majd átdobta neki a terem túlsó végébe.

Lóri rutinosan elkapta, és Áron már utasította is, hogy adja tovább Kristófnak. Azonban a két srác nem mozdult. A többiek várakozva figyeltek. Lóri végül megrázta a fejét, és inkább Karolához lépett.

– Ne is törődj vele – mondta, és letette a sapkát a lány elé a padra. – Ez baromság, többet ne csináljuk – vetette oda Áronnak.

– Ja, Viki is totál kiakadt múltkor, amikor elvettük a naplóját – tette hozzá Kristóf.

– Tök mindegy – vonta meg a vállát Áron, és visszaült a helyére. Egész nyelvtanórán duzzogott.

A Marti Martinnal sem lehetett viccelni már. Korábban bármikor be lehetett szólni neki, együtt röhögtek rajta az osztállyal, szünetekben néha még a nyolcadikosok is beszálltak. Áron persze tudta, hogy Martin kungfuzik, de ezt az öltözős incidensig nem vette komolyan. Ezt az esetet is úgy magyarázta utólag, hogy csak megcsúszott tesi után a padlón. Valamit beszólt Martinnak, talán azzal húzta, hogy úgy focizik, mint egy lány. A fiú nem reagált, ezért Áron odalépett hozzá, hogy viccből belebokszoljon a vállába. Martin azonban rutinosan félrecsapta az öklét, és egy laza, mellkasra mért ütéssel a padlóra küldte. Áron csak feküdt a földön, egy hosszú pillanatig mindenki feszült csendben várta, mi lesz. Sokan arra számítottak, hogy Áron felpattan, és összeverekednek. Egy ilyen bunyóban Martinra alig fogadtak volna, a fiú karja Ároné mellett szinte cérnavékonynak tetszett. Áron azonban nem ugrott fel, csak döbbenten pislogott. A többiek, amint felismerték a helyzetet, hangosan röhögni kezdtek. Záporoztak a beszólások Áron felé, Martinnak többen megveregették a vállát, ráadásul még az akkor érkező nyolcadikosok is örömmel csatlakoztak a kárörvendőkhöz. Éppen elég ciki volt így is az egész, de Martin csak tetézte, amikor segítő kezet nyújtott Áronnak.

– Ne haragudj, nem akartalak ennyire megütni – mondta békítően. Áron azonnal félrecsapta a karját, és mit sem törődve a fájó keresztcsontjával, feltápászkodott, majd kiviharzott az öltözőből.

Azóta a bosszún törte a fejét. Martint közvetlenül már nem merte heccelni, mert nem akart egy újabb varázsütéssel padlót fogni, de valahogy mégis szerette volna, ha rosszul érzi magát a történtekért. Akkor jutott eszébe Gitta.

Nyílt titok volt az osztályban, hogy Martin szerint ő a legszebb lány a világon. Ha csak egy tollat kért tőle kölcsön, elvörösödött. Azonban senki sem tudta, mit gondol a fiúról Gitta. Soha nem mutatott érdeklődést felé, nem biztatta, de nem is hárította el a közeledését. Viszont, figyelte meg Áron, a lány újabban folyton a telefonját nézegeti a szünetekben, és gyakran vált üzenetet valakivel. Ha kiderülne, hogy van barátja, Martin biztosan nyomorultul érezné magát, tűnődött. Már csak a megfelelő alkalomra várt, hogy a nagy titokra fényt derítsen. A lehetőség pedig hamarabb jött, mint remélte.

Az egyik óra után az egész osztály bent maradt szünetben. Mindenki a nyelvtandolgozatra készült, szinte néma csönd volt, amikor Gitta telefonja beérkező üzenetet jelzett.

– Bocsi, elfelejtettem lenémítani – nevetett zavartan a lány, amikor többen odakapták a fejüket, majd a mobiljáért nyúlt, hogy levegye a hangot.

Áron azonban gyorsabb volt. Erre a pillanatra várt, így amint meghallotta az üzenetjelzőt, már ugrott is, és megelőzve Gittát felkapta a telefont a lány padjáról.

– De sok üzenetet kapsz! – kiáltott fel.

– Add vissza! – csattant fel Gitta.

– Add neki oda, semmi közöd hozzá! – kelt Gitta védelmére Lóri, és Martin is felállt a helyéről.

– Nyugi, Martin! Csak megnézzük, ki a szerelmed titkos hódolója!

Martin ugyan tudta, hogy erősebb Áronnál, mégis teljesen lefagyott.

A pillanatnyi csendet Áron azonnal kihasználta, és már nézte is az üzenetet. Nem kellett feloldania a zárat, a képernyőn megjelenő értesítésbe belefért az egész szöveg. Még egyszer átfutotta, hogy jól értette-e. Majd újra. Észre sem vette, hogy egyre hangosabb körülötte az osztály. Az egyik fele a titkot akarta megtudni, a másik azt kiabálta, hogy nincs joga ahhoz, amit csinál.

A tekintete lassan Gittára siklott. A lány megsemmisülten zokogott a padban. Áron körbenézett, aztán újra Gitta felé fordult, azonban nem bírta állni a tekintetét. Szemlesütve nyújtotta neki vissza a telefont.

– Ezért kár volt felkelnem a helyemről – mondta Áron, de a hangja korántsem volt olyan magabiztos, mint szerette volna.

Gitta úgy dobta be a mobilt a padba, hogy meg sem nézte az üzenetet. Az osztálytársaik közül többen lehülyézték Áront, mások Gittát faggatták, jól van-e, de aztán becsöngettek, és a dolgozat miatti pánikban el is felejtették az egészet. Csak Martin nézett időről időre lopva a lány felé, hátha elkapja a pillantását, de hiába. Áron a hátsó padban gubbasztott, Gittát pedig Janka vigasztalta.

Áronnak a hátralévő órákon végig az a pár sor járt a fejében, amit a telefonon olvasott. Ha volt is Gittának titkos hódolója, az üzenetet nem ő küldte, hanem az anyukája, és mindössze ennyi állt benne:

Nincs erőm felkelni, ágyban maradok, halkan gyere majd. Tojás a hűtőben, kenyeret vegyél.

Máskor talán nem érdekelte volna, de amikor visszaadta a telefont, a lány tekintetében volt valami, ami nem hagyta nyugodni. A Gitta szeméből áradó űzöttség arról árulkodott, hogy sejti, mi van az üzenetben, és nem arról van szó, hogy az anyukája esetleg éppen lebetegedett, amitől átmenetileg legyengült és segítségre szorult.

Áronnak a saját szülei jutottak az eszébe. Nem szokott különösebben rágódni azon, milyenek. Meglehetősen unalmas embereknek tartotta őket. Állandóan dolgoztak, többnyire csak a vacsoránál találkoztak, és ott is csak felszínesen beszélgettek. Egy ideje az sem érdekelte őket, mi történt az iskolában. Ennek ellenére arra mindig figyeltek, hogy Áron ruhái rendben legyenek, reggel időben felkeljenek, sőt, az apja azzal ment az idegeire az elmúlt hét évben, hogy minden egyes reggel három vajas-szalámis szendvicset csomagolt neki. A változatosságot az jelentette, hogy volt-e benne uborka. A szendvicseket állandóan kínálgatta a többi diáknak, így már az osztályon kívül is mindenki ismerte. Néha el tudta cserélni valakivel, de aznap éppen senki sem jelentkezett. A fiú kivételesen nem erőltette magába őket, ugyanis a nagyszünetben vett egy Nomád Burgert Tempi néninél.

Órák után Janka és Betti szerették volna hazakísérni Gittát, de a lány inkább egyedül ment. Nem lakott igazán messze, így többnyire gyalog járt: át a Margit hídon, onnan végig a Pozsonyi úton, egészen a Gogol utcai lakásukig.

A híd közepén megállt egy pillanatra, hogy a Margitsziget fáin nyugtassa a szemét. Levette a táskáját is, hogy egy kicsit pihentesse a vállát, akkor vette észre a szatyor kikandikáló fülét. Nem emlékezett rá, hogy bármit is elcsomagolt volna aznap, úgyhogy kíváncsian kivette a hátizsákból, hogy belenézzen. Áron híres szalámis szendvicsei voltak benne.

Nem értette a dolgot. Rossz viccnek vélte, kereste mellette a cetlit valami kárörvendő üzenettel, de semmi ilyesmit nem talált, csak a három szendvicset. Visszatette őket szatyrostól a táskájába, és továbbindult.

A szokott útvonal helyett kitérőt tett, és a Duna-part felé vette az irányt. A Szent István parknál aztán megállt, és elővette a telefonját. Ez nem mehet így tovább – dohogott magában –, ki tudja, mi van azokban a szendvicsekben? Lehet, hogy beleköpött, és most lesben áll, hogy videóra vegyen? – nézett gyorsan körbe. Ám nem látott sehol senkit, csak pár kutyasétáltató járókelőt. Valami szándéka biztosan volt a fiúnak, véletlenül nem kerülhetett a táskájába, merengett tovább. Végül annyira felhergelte magát, hogy kikereste a fiút az osztálycsoportban, és felhívta videóchaten. Rosszabb már aligha lehet ez a nap, vélte, miközben várakozott.

– Nem volt még elég? Most mit akarsz? – kiabálta bele magát is meglepő vehemenciával Gitta, amikor Áron felvette.

– Megtaláltad a szendvicseket? – kérdezte a megszeppent fiú.

– Meg. Minek tetted a táskámba?

– Csak oda akartam adni.

– De miért? – faggatta értetlenül a lány.

– Vacsorára. Anyukád írta, hogy tojás van a hűtőben, de azt még meg kell sütni, meg ilyenek.

– Na és? Elég jó a rántottám – felelte dacosan Gitta.

– Ja, oké, ha nem kell, add oda egy hajléktalannak – vágta rá Áron.

– Tényleg attól féltél, hogy éhen maradok? – döbbent meg a lány.

– Valami ilyen, igen – vonta meg a vállát Áron.

– Nahát – ütődött meg Gitta. Áron elég őszintének tűnt a telefon képernyőjén át. Ettől néhány pillanatig még levegőt venni is elfelejtett. – Köszi – tette hozzá, amikor felocsúdott a döbbenetből.

– Aha, nem nagy cucc – hagyta rá a fiú. – Mi a baja anyukádnak? – szaladt ki belőle a kérdés.

Gitta hezitált. Ezt eddig csak a barátnőinek mesélte el.

– Kell neki egy kis segítség mostanában – felelte óvatosan.

– Apukád nem ér rá?

– Apa az új nőjével van – motyogta alig hallhatóan a lány.

– Szívás – bólintott Áron, bár fogalma sem volt, hogy ez milyen lehet. Nem tudta elképzelni a saját apját, ahogy egy másik nőnek udvarol. Vagy egyáltalán, hogy bárkivel igazán jól érezné magát. – Holnap is neked adom a szendvicseimet, ha szeretnéd – ajánlotta.

– Köszi, de holnapra valószínűleg lesz kajám. Anya nem szokta magát olyan hosszan elhagyni, általában egy-két nap alatt túl van rajta. Csak most így jött ki.

– Ezért van rajtad felemás zokni? – nézett nagyot Áron.

– Biztosan csak én nem figyeltem reggel. De szeretném, ha ezzel nem viccelnél – motyogta zavartan Gitta, aki nem merte bevallani, hogy halomban áll a szennyes otthon, és nincs energiája ezzel is foglalkozni.

Áron kivételesen nem akarta kigúnyolni a lányt. Ki is akarta kérni magának, de a pillanatnyi sértődöttség helyére valami kellemetlen, szorongató érzés költözött, hogy Gitta feltételezése talán nem teljesen alaptalan.

– Nem azért kérdeztem – mondta flegmán Áron. – Akarsz holnap dumálni suli után? – kérdezte még, mert közben leesett neki, hogy így nem jutnak előrébb.

– Komolyan kérdezed, vagy ez megint valami vicc?

– Tök komolyan. Lóri és Kristóf olyan furák mostanában. Szinte nem is beszélünk.

– Janka és Betti is megváltoztak – tűnődött Gitta. – Végül is találkozhatunk a platánfánál matek után, ha szeretnéd – ajánlotta, és ebben meg is állapodtak, majd letették a telefont.

Otthon Gitta azt mondta az anyukájának, hogy ő készítette a szendvicseket, és a felét neki csinálta, Áron pedig kivételesen nem válaszolt flegmán a szülei összes kérdésére. Csak a háromnegyedére.

Újabb titkok

Másnap órák után szinte teljesen kiürült az udvar. A kosarasok bent edzettek, a szakköröket a tantermekben tartották, akire pedig nem várt elfoglaltság, inkább gyorsan hazament, vagy valamelyik parkban töltötte az időt a barátaival.

– Akartam hozni sütit a büféből, de Bori néni nem volt bent – mondta Gitta, amikor megérkezett Áron mellé.

A fiú az udvar közepén álló, több száz éves platánfánál várta, ahogy megbeszélték. Egy darabig zavartan tébláboltak, végül nem messze, egy padon telepedtek le.

– Furcsa volt tegnap délután beszélgetni – kezdte a lány.

– Hogyhogy?

– Mert sohasem láttalak még komolynak. Vagy a tanárokat idegesíted, vagy a többieket bántod – összegezte Gitta.

– Én nem bántok senkit – felelte sértődötten Áron. – Csak viccelek – magyarázta.

– Engem bántottál, amikor elvetted a telefonom.

– Az hülyeség volt.

– De miért csináltad?

– Mert azt hittem, hogy a pasid írt, és azt akartam, hogy Martin megtudja.

– Akkor Martint mégiscsak bántani akartad, nem?

– Mindegy. Te is bántod a Martint mindennap.

– Ezt hogy érted?

– Full szerelmes beléd, te meg hozzá sem szólsz – vágta rá a fiú, mire mindketten elhallgattak.

– Nem indul jól ez a beszélgetés – nézett rá kis idő múlva Gitta.

– Lehet, hagynunk kellene.

– Mit szólnál, ha felváltva kérdezgetnénk egymást?

– Felőlem – egyezett bele Áron.

– Oké, akkor kezdem: miért szólsz be mindenkinek?

– Mert unatkozom. Ha viccelek, akkor a többiek nevetnek, és legalább történik valami.

– De annak, akinek beszólsz, lehet, nem annyira vicces, nem? – húzta fel az egyik szemöldökét a lány.

– Úgy volt, hogy egyet te kérdezel, egyet én – emlékeztette a fiú.

– Igaz. Kérdezz!

– Miért nem jársz Martinnal?

– Nagyon rendes srác, egy kicsit még tetszik is. De most nem érek rá még vele is foglalkozni. Anya iszonyúan magányos, amióta apa elköltözött, és egyedül még a háztartást sem bírja.

– De hát… – kezdett bele Áron, Gitta azonban beléfojtotta a szót.

– Én jövök! Igazából miért tetted be a táskámba tegnap a szendvicseket?

– Nem tudom – vonta meg a vállát a fiú. – Rosszul éreztem magam, miután elolvastam az üzenetedet. Különben is, te mindenkivel jó fej vagy, meg mosolyogsz, fura volt látni, hogy sírsz. Tényleg, miért vagy mindig kedves?

– Mert akkor mások is kedvesek velem. Az meg nekem is jó – összegezte Gitta. Valami a nyelve hegyén volt még ezzel kapcsolatban, de zajt hallottak a platánfa felől, és mindketten odakapták a tekintetüket.

Meglepetésükre Bori néni vágott át sebesen az udvaron, egy jókora hátizsákkal a vállán. Mintha a semmiből bukkant volna elő. Némán bámultak utána, a büfés pedig olyan gyorsan ment, hogy észre sem vette őket.

– Ezt, hogy csinálta? – döbbent meg Áron. Csak suttogva mert megszólalni, pedig a néni már rég visszaért az épületbe.

– Fogalmam sincs – nézelődött Gitta is, hátha megtalálja a választ a kihalt udvaron. – Talán csak nem figyeltünk?

– Ennyire nem vagyunk bénák – vetette ellen a fiú.

Mivel nem találtak értelmes magyarázatot, körbejárták az udvart, hogy átjárót keressenek a kerítésen. Az összes be- és kijáratot ismerték, a nagykapu az ellenkező irányban volt, és a kisebbiken át sem lett volna értelme kitérőt tenni a platánfa felé, főleg akkora csomaggal. Lehet, hogy Tempi néni tud valami olyat, amit a diákok nem ismernek? Azonban hiába mentek körbe kétszer is, nem találták meg, amit kerestek.

– Kérdezzük meg, biztosan elárulja – javasolta Gitta, és már indult volna, de Áron megállította.

– Szerintem nem jó ötlet – mondta a fiú, és látszott, hogy töri valamin a fejét. – Gondolj csak bele, ha lenne egy ajtó, amin napközben is ki lehet szökni az iskolából, nem biztos, hogy a felnőttek azt akarnák, hogy tudjunk róla. Tempi néni az ilyesmiben ugyanolyan szigorú, mint a tanárok.

– Igazad van. Talán nem is kell ismernünk, hol van az az ajtó, úgysem használhatjuk – bólintott a lány.

– Én azt nem mondtam – vigyorodott el Áron, mint aki készül valamire.

A fiú terve nem volt bonyolult: addig követni Tempi nénit, amíg le nem bukik, hol jut ki az iskolából. Gitta először hallani sem akart róla, hogy kémkedjenek a kedves büfés néni után, de azért az ő oldalát is fúrta a kíváncsiság. Valami azt súgta neki, Janka, Betti és a néni közös titkának köze lehet ehhez. Erről egyelőre nem szólt Áronnak, annyira azért nincsenek jóban, még ha az előbb egész jól lehetett is beszélgetni a sráccal. Végül mégis ráállt a megfigyelésre, jólesett neki újra valaki társaságában lenni. A fiúnak ez a beszélgetős oldala sokkal szimpatikusabb volt, mint amit eddig ismert.

– Nem lesz gond anyukádnak, ha később érsz haza? – kérdezte Áron, mielőtt elköszöntek.

– Csináljuk felváltva – ajánlotta a lány. – A szünetek nagy részében én, iskola után egy darabig együtt, utána pedig te figyeled.

A délelőtti műszak nem volt túl izgalmas, pedig Gitta végig abban bízott, hogy Janka és Betti valahogy lebuktatják a leskelődésben, vagy legalább kérdőre vonják, miért nem velük tölti az időt. Azonban erre hiába várt. Tempi Bori néni ráadásul egész végig csak süteményeket és szendvicseket árult. Néha rászólt a sorban állókra, hogy ne tolakodjanak, még a tanárokat is a sor végére küldte, ha megpróbáltak előrefurakodni.

– Az nem kifogás, hogy sietniük kell – oktatta ki őket. – A gyerekeknek is csak tíz percük van vásárolni – magyarázta.

Órák után egy félreeső oszlop mögül lesték a büfést, de a néni szinte soha nem mozdult a helyéről, legfeljebb a mosdóba ment. Ráadásul Áron sem maradhatott sokáig, ha nem ér haza időben, a szülei faggatni kezdik, kikkel tölti az időt, milyen társaságba keveredett, és miért nem a tanulással foglalkozik inkább. Ráadásul hétfőn és szerdán vívóedzésre járt egy másik iskola tornatermébe.

Az áttörésre egészen a következő keddig várni kellett. Gitta hamarabb elment a klarinétórája miatt, de Áron a helyén maradt, bár már sokkal kisebb lelkesedéssel, mint először. Amikor a lány is mellette volt, nem bánta az ácsorgást, egész jól el tudtak beszélgetni. A magányos őrködést azonban egyre unalmasabbnak érezte.

Gitta is arra jutott, hogy talán hagyni kellene az egészet, csak még nem tudta, hogyan vezesse elő Áronnak. Amióta több időt töltöttek együtt, a fiú sokkal kevesebbet szólt be az osztálytársainak, főleg, mivel a lány délutánonként nem felejtette el letolni, ha bántó volt, ahogyan aznap viselkedett. Gitta abban ugyan nem volt biztos, hogy Áron minden részletét érti a dolognak, de az tény, hogy egyre ritkábban viselkedett durván a többiekkel.

Amikor azonban a lány megnézte a telefonját klarinét után, az hat nem fogadott hívást jelzett Árontól. Azonnal visszahívta a fiút, aki tőle szokatlan izgatottsággal kiabált:

– A fában van az átjáró!

– Tessék? – kérdezte a szükségesnél hangosabban Gitta, aki épp a trolira várt. A megállóban várakozók nagyon furcsán néztek rá.

– A platánban! Valahogy képes átjutni a fán! – lelkendezett tovább Áron.

– Ez egyáltalán nem vicces – csattant fel Gitta. – Elhiszem, hogy unod a megfigyelést, de szerintem ennél jobbat is ki tudsz találni.

– Holnap megmutatom, eskü! – fogadkozott a fiú, majd letette a telefont.

Az iskola udvarán álló hatalmas platánfát állítólag maga Vitéz János ültette, legalábbis az emléktábla szerint. A hatalmas ágai és a göcsörtös törzse minden évben megihlették a rajzszakkör tanulóit, a tanárnő legalább háromszáz platánfestményt őrzött a szertárban. A fára tilos volt felmászni, aki belevésett, a kirúgást kockáztatta, de még azt sem nézték jó szemmel, ha valaki ölelgetni kezdte. Egy külön kis kerítést is húztak köré, hogy a diákokat figyelmeztesse a távolságtartásra.

Gitta nagyon szerette bámulni a fát az unalmasabb órákon. Az ágakon számos madár megfordult, ősszel pedig gyönyörűnek találta a lomb színeit. Azt azonban még másnap délután sem hitte el Áronnak, hogy Tempi Bori néni a fából került elő a csomagjával. Pedig a fiú, hogy meggyőzze, átugrotta a kerítést, és végigtapogatta a hatalmas törzset. Titkos ajtót azonban sehol nem talált.

– Talán csak úgy tűnt, mintha onnan jött volna – okoskodott a lány. – Biztosan nem láttad a fától, honnan érkezett. Vagy elbambultál.

– Tudom, mit láttam – felelte sértődötten Áron. – Ha itt maradnál velem egy kicsit, lehet, hogy te is láthatnád – jegyezte meg.

– Oké, maradok – egyezett bele Gitta, és remélte, aznap jó napja lesz az anyukájának, mert olyankor vidám és laza, nem borul ki azon sem, ha késik egy-két órát otthonról. Soha senkinek nem tudott nemet mondani.

Legalább másfél órán át várták, hogy Tempi néni felbukkanjon, azonban a büfésnek aznap nyoma sem akadt. Csüggedten és fáradtan indultak haza, még azt sem beszélték meg, maradjon-e a következő nap is a szokásos beosztás.

A következő reggelen Gitta azzal a gondolattal lépett be az osztályba, hogy megmondja a fiúnak, fejezzék be a leselkedést. Semmi értelme: ha létezik is az átjáró valahol, nem véletlenül titkos. Áron úgyis csak újabb hülyeségekre használná, ő pedig soha nem szökne át rajta, és különben is, biztosan zárják, ahogy a többi kaput, tehát nem lesznek előbbre vele. Rövid, logikus beszéddel készült, ami elől a fiú sem térhet ki, ráadásul úgy akarta befejezni, hogy a kialakult jó viszonyt se rontsa el. Furcsa érzés volt, hogy pont Áronnal kezdett el jóban lenni, de úgy tűnt, a régi barátaira továbbra sem számíthat. Jankának és Bettinek fel sem tűnt, hogy már egy hete mással tölti a szabadidejét.

– Áron, szerintem nem kellene többet Tempi néni után kémkednünk – kezdett bele Gitta a mondandójába, amikor megérkezett a fiú.

– Igen, persze, már teljesen felesleges – bólogatott Áron, miközben a szokott mosolyával vigyorgott.

– Tényleg? – hökkent meg a lány.

– Persze, de ne most beszéljük meg. Ülj mellém törin, utána a szünetben megmutatom, mit találtam!

Miután Vera néni elhagyta a termet, Gitta várakozón nézett Áronra.

– Ugye nem megint a platánról akarsz meggyőzni? – kérdezte félve a lány.

– Tegnap még visszajöttem a suliba – kezdett bele izgatottan a fiú.

– Minek?

– Elhoztam egy régi telómat. Tettem rá egy alkalmazást, amivel betörőket lehet fogni.

– Hogy micsoda?

– Az a lényege, hogy olyan helyre teszed a telefont, ahonnan a kamera látja a teret, ami érdekel, aztán bekapcsolod a programot. Addig fut, amíg a mobilod le nem merül, de tettem rá egy külső aksit, hogy egész éjszaka menjen.

– De ez hogyan fog betörőt? És minek hoztad az iskolába?

– Igazából nem fogja meg a betörőt, csak fotósorozatot készít róla a kamerával. Arra van kitalálva, hogy ha beteszed a lakásodba, mondjuk, a bejárattal szemben, akkor amikor bemegy valaki az ajtón, lefényképezi. Ha mozgást érzékel, csinál egy sorozatképet, és elküldi neked egy másik telefonra.

– Azzal töltötted a délutánt, hogy egy ilyet szereltél a platán elé?

– Persze. Valahogy meg kell mutatnom, ha nem hiszel nekem.

– És mit találtál? – nevetett Gitta. – Kaptál egy csomó képet a varjakról meg néhány macskáról?

– Hát igen – vakarta meg a tarkóját Áron. – Meg egy fotósorozatot Tempi Bori néniről, ahogyan kijön a fából.

– Mutasd – kérte a lány kacagva.

Amikor azonban meglátta a képeket, elnémult. Olyan volt, mint egy horrorfilmben. Az éjszakai fotókon minden szemcsésen, rosszul látszódott. A telefon régebbi típusú volt, a kamerája is gyengébb, de még így is jól kivehető maradt a lényeg. Az első képen a platán állt, aminek a közepéből Tempi néni feje bújt ki. Annyira ijesztő volt, hogy Gittának a szája elé kellett kapnia a kezét, nehogy sikítson. A következő fotó sem volt kevésbé rémisztő, azon a büfésnek már a teste is kilógott a fából. Legalább öt képet meg kellett nézniük, mire Tempi néni teljesen kimászott, és a horror véget ért.

– Most már hiszel nekem? – kérdezte diadalittasan Áron.

– De hogyan csinálta? – hitetlenkedett Gitta. – Ez egyszerűen lehetetlen.

– Még nem tudom. Arról is vannak képek, ahogy pár perccel korábban bemegy, de azok olyan homályosak, hogy semmi sem látszódik rajtuk rendesen. Viszont az az érdekes, hogy amikor eltűnt a fában, a szatyra üres volt, amikor pedig kijött, alig bírta cipelni. Hoztam is egy másik akksit és egy jobb telefont. A nagyszünetben kicserélem, és addig kamerázom a platánt, amíg rá nem jövök, hogy csinálja – felelte eltökélten a fiú.

Másnap Gitta már határozottan úgy vélte, Áron manipulált fotókkal verte át, és az egész csak egy ügyesen megtervezett vicc, aminek bedőlt. Azonban nem tudta kérdőre vonni a fiút, ugyanis Áron még jobb, nappali fényben készült felvételeket mutatott neki.

– Letöltöttem egy másik alkalmazást, ami videót is tud készíteni. Megnéztem vagy ötvenszer tegnap délután óta – magyarázta felhevülten a fiú, miközben megmutatta a felvételt. – Megnyomja azt a göcsörtöt, simít egyet a vékonyabbik ágon, kétszer az emléktábla mellé ugrik, és utána a fa törzse megváltozik, mintha lenne rajta egy emberméretű odú.

– Mintha egy kód lenne – hajolt közelebb Gitta. Már egyáltalán nem kételkedett. Ilyen ügyes átverést sem Áron, sem a barátai nem tudnak készíteni.

– Szerintem is – helyeselt a fiú. – Órák után odamegyek, és megcsinálom én is. Akarsz jönni?

– Persze – állt rá a lány, bár rettenetesen félt, mi vár rájuk.

Talán soha nem tűntek még ennyire hosszúnak az órák, mint aznap. Matekon szinte megállt az idő. Gitta újra és újra megnézte a felvételt a pad alatt. Talán szólni kellene valakinek, jutott eszébe. Vagy beavatni Jankát és Bettit. Lehet, hogy ők is jártak a fában, tűnődött. Ugyanakkor attól tartott, ha bárkinek elmeséli, kinevetik. Már azon meglepődnének, hogy újabban minden szabadidejét Áronnal tölti. Különben is, meg volt sértődve a két barátnőjére, amiért magára hagyták. Végül arra jutott, majd elmeséli nekik, ha tényleg van mit megmutatni. Addig inkább maradjon a kettejük titka.

– Készen állsz? – kérdezte Áron, amikor végre a platán előtt álltak. Alaposan körbekémleltek, nem áll-e lesben valaki, de tisztának tűnt a terep.

– Nem – vágta rá Gitta. – De csináljuk – tette hozzá.

Áron még egyszer megnézte a felvételt, hogy biztosan jól emlékezzen a mozdulatokra, majd utánozni kezdte. Göcsört, ág, ugrás kétszer. Ha nem látták volna előre a videón, mi fog történni, talán azt hiszik, káprázik a szemük. A fa egy része tényleg egy odúvá vált.

– És most? – aggódott a lány.

– Nem tudom – hezitált a fiú.

– Szóljunk másoknak? Kristófnak? Lórinak? A lányoknak?

– Dehogy szólunk! – dacoskodott Áron. – Mi fedeztük fel, menjünk át rajta mi először! – győzködte Gittát, majd hirtelen összerezzent. – Ott jön Zeller Gabi! – suttogta, és az iskola épülete felé mutogatott, ahonnan valóban az osztályfőnökük közeledett.

– Nem hagyhatjuk így a fát! Fel fog tűnni neki is.

– Bemegyek – döntötte el a fiú, és nekiment a fa elváltozott részének. Szinte azonnal el is tűnt benne.

Gitta hezitált. Azonban még néhány pillanat, és Zeller Gabi nem a fát fogja kiszúrni, hanem a őt, ahogy a fa körüli kerítésen belül áll. Hogyan magyarázná meg, mit keres ott? Közben amiatt is izgult, mi lehet Áronnal. A fiúnál valamivel óvatosabban, de végül ő is belesétált az odúba.

Egy szakadt zászló

Gitta araszolva mert csak haladni. Ahogy bizonytalan léptekkel belépett a fatörzsbe, az odú eltűnt mögötte, és a lányt körbezárta a sötétség.

– Áron, itt vagy? – kiáltotta rémülten.

– Állj meg, ahol vagy! – válaszolta a fiú. A hangja mintha egy aknából érkezett volna.

– Minden rendben?

– Kicsit fáj a jobb bokám, de asszem, nem ment ki. Ha még egy lépést teszel előre, le fogsz esni – figyelmeztette Áron. – Mindjárt világítok a telómmal, várj egy kicsit!

Gitta nem rettegett a pókoktól vagy a kígyóktól, nem tartott a cápatámadástól, és nem riadt meg a sötéttől, ahogyan a szűk helyektől sem. Viszont halálra rémült az új helyzetektől. Áron szöszölése a mobillal egy örökkévalóságnak tűnt. Amikor azonban a telefon lámpája megvilágította a teret, a fiú már nem tűnt olyan messzinek, mint a hangja alapján.

– Van egy létra a lábadnál, ott le tudsz mászni – mutatta a lámpával.

– Miért akarnék lemászni? Inkább gyere fel, és menjünk innen! – kiabálta remegve a lány.

– Szét sem akarsz nézni? – kérdezte csüggedten Áron. – Zeller Gabi még tuti kint van, legalább addig gyere le, amíg elmegy.

Gitta nem akart tovább egyensúlyozni, úgyhogy lemászott. Ahogy leért és kicsit megnyugodott, dohos pinceszag csapta meg az orrát.

– Mi ez a hely? És minek jár ide Tempi néni? – nézett körbe.

– Fogalmam sincs, de abból az irányból mintha friss levegő jönne – világított maga mögé a fiú. – Nem vagy kíváncsi, honnan szerzi a süteményt?

– Egyre kevésbé – húzta össze magát Gitta.

– Akkor egyedül megyek – döntötte el Áron, és elindult.

– Várj, ne hagyj itt! – szólt utána Gitta. – Anya úgyis írt, hogy ledőlt aludni. Ilyenkor van, hogy este kilencig se kel fel.

– Akkor bőven van időnk – vigyorgott a fiú. Néhány méter után azonban a lámpa kialudt.

– Pedig az előbb még harminc százalékon volt, ennyivel egy órán át is ki szokta bírni – lepődött meg Áron, majd keresgélni kezdte a külső akkumulátort. Amíg működésbe próbálta hozni, Gitta világított.

– Több út is van – állapította meg.

– Nem fogunk eltévedni? – kérdezte a még mindig a telefonját bütykölő Áron.

– Nem hiszem, egyik sem hosszú. Az ott talán húsz-huszonöt méter lehet – nézett meg egyet alaposabban a lány. – És mindegyiknek valami ruhakupac van a végében.

– De nincs bennük senki, ugye? – lépett mellé a fiú, hogy ő is jobban szemügyre vehesse, hová kerültek.