TARTALOMJEGYZÉK

Kettős látás

Valóság és fikció

Flört

Bújócska

Sleeping doll

Szilárd bástya

Bukta

Skizofrénia

Álomszerelem

Trófeák

Babett

Harminc nappal később

Vallomás

Naplemente

Árvák

Gida

A bombanő

Túl a csúcson

A fal

Csörgősipka

Holtodiglan

A hatodik

Vágyakozó kiskifli

A kesztyű

A kézfogó

A kulcs

A levakarhatatlan

Jég és tűz

A Mákvirág esete az orchideával

A rajzszög

A szomorúság háza

A Tavirózsa hadművelet

A tenger

A tökéletes nő

A Vágy és a Szenvedély

Agyhalál

Akinek kórusban köszönnek a sírásók

Amiért mindenki megbolondul

Mostoha sors

Belvárosi dupla ablak

Nemek harca

Erőből szép

Szépséged záloga

Szerelem a Covid idején

Fekete madár

Modern világ

Távkapcs

Nincs bocsánat

Színe és fonákja

Hölgyek öröme

Julien nőt akar

Képeslap a túlvilágról

Ölelj át

Kéz a kézben

Kinek a pap, kinek a papné

Pipitér

Pipacskoszorú

Vak tyúk

Szemből, szembe…

Apróságok

Örökkön örökké

MESTER GYÖRGYI

ENYÉM, TIED, ÖVÉ…

EGYSZERVOLT SZERELMEK

Ad Librum

Budapest, 2023

KETTŐS LÁTÁS

A távolról sem zökkenőmentes, zűrökkel teli tanév után, igazán jól jött volna egy kis nyári lazulás, lustálkodás, pihenés…

Muszáj gondolnia azonban a jövőre is, hiszen szeptembertől végzős lesz a középiskolában, és kell majd a pénz az őszi kirándulásokra, a karácsonyi ajándékvásárlásra, a szilveszteri és egyéb bulikra, nem beszélve a szalagavatóról, a februári farsangról, és így tovább.

Az elhatározást, mármint a pénzkeresési szándékot, tett követte: munkát vállalt a helyi postahivatalban, ahol kézbesítőnek alkalmazták. Tengerparti település volt az övék, néhányszáz fős lélekszámmal, kis területen, nem kellett attól félni, hogy megszakad a nagy cipekedésben, vagy, hogy nem tudja gyalogosan bejárni a körzetét.

A második héten nagyobb, bélelt borítékot kellett kivinnie az egyik, közvetlenül a tengerparton fekvő villához. A nap végére időzítette a kézbesítést, hiszen onnan már egyenesen hazamehetett, a címtől három utcányira laktak.

A boríték középen dudoros volt, egyébként pehelykönnyű „csomagocska”. Sohasem firtatta, hogy vajon mit rejt az általa házhoz vitt küldemény. Végül is, bármi lehet benne: sokoldalas szerelmes levél, üzleti papírok, de akár irodalmi kézirat, amit éppen visszaküldött a kiadó…

Amikor becsöngetett a vízparti házba, azonnal ajtót nyitottak. Egy középkorú – megnyerő külsejű, mákosan ősz hajú, jó felépítésű – férfival találta magát szemben. A férfi mosolyogva üdvözölte, Joe–ként mutatkozott be, majd azonnal a lényegre tért.

– Maga bizonyára az új kézbesítő. Na, kerüljön beljebb. Gondolom, a munkaideje véget ért mára. A kezdőket – főként az iskolai szünetben alkalmazott fiatalokat – még azok a csúnya multik se szokták agyonhajszolni. Odabenn hűvös van, jöjjön be, fújja ki magát, megkínálom egy üdítővel.

A férfi térült–fordult, hozott egy pohár gyümölcslevet, még váltottak pár szót, aztán eltűnt.

Alighogy vendéglátója kiment a tűző napsütést ellensúlyozandó, remekül leárnyékolt nappaliból, ő egy nagy slukkal azonnal beleivott az italába. Rendkívül jólesett. Olyannyira, hogy pillanatokkal később úgy érezte, felüdült, szinte lebegett a megkönnyebbüléstől, mintha még a szeme is káprázott volna. Ezt egyértelműen annak tudta be, hogy nagyon ki volt melegedve, szinte kitikkadt a délutáni hőségtől, a szervezete pedig a hideg üdítővel életelixírt kapott…

Gondolataiból az zökkentette ki, hogy egy férfi lépett be az ajtón, de nem a házigazda. Talán a fia lehetett. Ugyanolyan magas, jóvágású, a haját sötétnek látta, és a mosolya szintén nyájas, a szavai kedvesek, a hangja bársonyos volt… Danielként mutatkozott be.

– Az öregnek el kellett mennie, délutánonként ilyenkor kezdődik a bridzspartija – mondta magyarázatul.

Letelepedett mellé a heverőre, és oldottan beszélgetni kezdtek. Olyan gyorsan elszaladt az idő, hogy szinte észre se vette, már egy órája a villában időzött. Akár aggódhatnak is érte otthon, érezte, indulnia kell.

Míg hazafelé sétált, végig olyan könnyűnek érezte magát. Szinte repülni vágyott. Hogy a hűsítő ital, avagy a kellemes beszélgetés tette–e a jóképű fiatalemberrel – nem tudta, de igazán nem is akart eltöprengeni ezen. Jó volt úgy, ahogy volt.

Már majdnem el is feledkezett a dologról, amikor a következő hét ugyanazon napján, kezébe akadt egy újabb, nagyméretű, bélelt boríték, melynek címzettje a parti villa lakója volt.

Meglepetésére, a házigazda ismét behívta, megkínálta egy pohár kólával, váltottak néhány szót, majd az öreg eltűnt, és pár perc múlva megjelent Daniel.

A lelke mélyén – ha őszinte akart lenni magához –, számított is rá.

A fiatalember ismerősként huppant le mellé a heverőre, és mintha abba se hagyták volna egy héttel korábbi beszélgetésüket, oldottan diskurálni kezdett vele. Beszéltette, az életkörülményei felől érdeklődött, na meg persze az iskoláról, és hogy mik a tervei a jövőre nézve.

Megint csak gyorsan elszállt az idő, kapkodnia kellett a lábát, ne késsen sokat, és odahaza ne kérhessék számon, hol csavargott munkaidő után. A hangulata most is emelkedett volt, szinte lebegni érezte magát, aminek nyilván a jóképű fiúval folytatott beszélgetés lehetett az oka. Kicsit ugyan szédült, fülzúgást is észlelt, ami meglepte, de hát a kinti nagy meleg, meg a hirtelen hűvösség a nappaliban, plusz a gyorsan, egy slukkra lehúzott jéghideg ital… mindezek előidézhették. Nincs ezen mit töprengeni.

A rákövetkező hét szerdája, újabb levelet hozott. A címzett villához már behunyt szemmel is odatalált volna. Hogy behívták, hideg üdítővel kínálták, azon meg sem lepődött. Kedves emberek, az apa meg a fia.

Daniel igencsak bizalmas volt hozzá, de nem is bánta. Egyre jobban tetszett neki a fiú. Végül is, a nyár nem szólhat kizárólag a munkáról. Belefér abba egy kis flört, vagy akár egy komoly, bimbózó szerelem is.

A negyedik héten, vagyis egy hónappal a munkába állása után, Daniel megcsókolta. Tudta, a fiú megnyugtatta, az öreg nem jön haza éjfél előtt, így nem esett zavarba. Sőt, kifejezetten élvezte a helyzetet.

Már júliusban jártak, és ő mondhatta volna, hogy ténylegesen van egy fiúja, akivel rendszeresen találkozik. Igaz, hetente csak egyszer, a postaérkezés napján. De mégis. Hiszen már rutinosan csókolóznak. Ha ez így megy tovább, még több is megeshet a nyár végéig.

Augusztus elején az anyja megjegyezte, hogy a hét egy napján mindig olyan furcsa állapotban jön haza. Lehet, a munkája kezdi kimeríteni, esetleg beteg lesz. Persze, a nagy hőség is lehet az oka. Nem szokott ilyen hosszan tartó, nagy kánikula lenni. De mégis. Amikor szerdánként hazajön, az arca, a melegtől való kipirosodás helyett, sápadt, és mintha remegne, reszket a keze. A múltkor is, mellényúlt a tányérnak, majdnem elejtette. Mintha kettős látása lenne. És ráadásul, ami a legrosszabbat sejteti, az egyik ilyen napon dülöngélt is. Csak nem iszik?! Talán leitatta valamelyik címzett?!

Ekkor ő megnyugtatta az anyját, hogy tényleg volt, aki megkínálta, de csak gyümölcslével, vagy kólával. El se fogadna mást, ne izguljon. Magában pedig azt gondolta, valószínűleg ilyen testi „tünetekkel” jár a szerelem…

Ami várható volt, be is következett. Majd háromhónapnyi „együtt járás” után, érthető volt, hogy a testi kontaktusra is sor került. Annyira nem volt már kislány, hogy ne tudja, mire kell vigyázni – nem hiába oktatták ki az idősebb barátnői –, de be kellett vallania, hogy ez volt a nyár legizgalmasabb élménye, kalandja. Boldog volt, és elégedett. Már azon kombinált, milyen folytatás várható… Hiszen hamarosan befejezi az iskolát, lehet, hogy a városban tanul tovább, aztán ki tudja, még bármi megtörténhet…

Közben, szinte észrevétlen gyorsasággal, véget ért a nyár, egyben az ő postahivatalbeli ügyködése is. Sebaj, a cím megvan. Tudja ő, hova kell mennie, kit kell keresni…

Már megkezdődött az iskola, amikor az első hét szerdáján – csak poénból – beugrott a postahivatalba, hogy rákérdezzen, megérkezett–e a hetente esedékes levél a parti villa címére?

A válasz kissé meglepte, mármint hogy nem jött semmiféle küldemény.

Gondolt egyet, és az utolsó óra után, az iskolából hazafelé menet, elsétált az ismert címre. Meglepődve vette észre, hogy az összes ablak zárva van, a redőnyök lehúzva. Talán már visszaköltözött a család a városba?! Hiszen még véget se ért a jó idő! Ilyen hamar lezárták volna a villát? Azért ez nem szokványos dolog – morfondírozott magában.

Amint ott ácsorgott a kapu előtt, megérkezett a szomszéd ház tulajdonosa. Látván, hogy ő csak álldogál, nem megy tovább, odakiáltott neki:

– Joe–t keresi? Már visszament a városba. Végleg.

Úgy érezte, ha már megszólították, muszáj szóba elegyednie a szomszéddal.

– Nem Joe–t keresem. Danielt, a fiát.

– Kit? Itt nem lakik, és nem is lakott Daniel nevű férfi.

– Bocsánat, talán rosszul tudom, Daniel az öccse volt Joe–nak, nem a fia.

– Rosszul tudja kislány. Joe–nak se öccse, se fia nincs. Nem is volt, soha. Évek óta élünk egymás szomszédságában. A közelség miatt, én mindig látom, ki jön hozzá, és ki megy el. Magácskát is láttam, hetente egyszer. Nekem elhiheti, a villában, egyes–egyedül, minden nyáron, csak Joe tartózkodott. Egyébként tudottan nagy nőfaló, egyben nagy különc hírében áll. Állítólag, a rossz nyelvek szerint, a nők mellett, a drogokkal is jó barátságban van, bár ez nem nyert teljes bizonyosságot…

Úgy meghökkent, hogy szinte ledermedt. Udvarias embernek tartotta magát, de most meg se köszönte a felvilágosítást, mert attól függetlenül, amit hallott, azonnal megvilágosodott előtte minden.

Az üdítő, a kóla, azért dobta fel annyira, attól remegett, akart repülni, hallucinált, és vágyott kontrollálatlanul a testi közelségre is, mert Joe bedrogozta. A kábítószer okozta révületben látta a férfit fiatalnak, sötét hajúnak, megnyerőnek,… és bele se mert gondolni… vele szexelt… Kettős látása volt…

A nyáron betöltötte a tizennyolcat. Önszántából jött a villába, és maradt ott.

Mit tehetett hát mást, gyászolt.

Gyászolta Danielt, aki úgy halt meg, hogy nem is élt…

VALÓSÁG ÉS FIKCIÓ

A VALÓSÁG

A tóparti népszerű szálloda dísztermében, a személyzet részére fenntartott nagy asztal körül, kilenc nő ült, és egyetlen férfi. Többségük még egészen fiatal volt, jóval a harminc alatt. Amikor a zenekar játszani kezdett, percek alatt mindenki a táncparkettre vonult, nő is táncolt nővel, csupán az egyik szőke lány ücsörgött továbbra is az asztalnál, és csak úgy maga elé révedt. Az asztal túlsó végén a fiatalember szintén a helyén maradt, magába zárkózva feszengett a székén, csak néha–néha pillantott a táncolók felé. Aprókat kortyolgatott az előtte lévő narancsléből, azzal ütötte el az időt. Amikor a táncolók már nem kötötték le a figyelmét, lopva a magányosan ülő szőke lány felé lesett. Rajta felejtette a szemét, ezért kicsit zavarba is jött, amikor a lány is ránézett, és viszonozta a pillantását. Muszáj volt lépni, az egymás felé küldött pillantások azt jelezték, valami oknál fogva érdeklődést váltottak ki egymásból.

A fiú úgy érezte, neki illik megszólítani a lányt.

– Odaülhetek melléd?

– Persze – jött a válasz.

– Te nem szeretsz táncolni?

– De, nagyon is. Csak most jobban esik ücsörögni. Kicsit fáradt vagyok, nagy volt ma a hajtás.

– Te modell vagy, vagy versenyfodrász?

– Nem talált, mivel egyik sem. A fodrászverseny ürügyén vagyok itt, de a mi kozmetikai kiállításunk csak kapcsolódik a rendezvényhez.

– Mivel foglalkozol?

– Reklám területen dolgozom.

– Olyan fiatalnak látszol, és már dolgozol?

– Köszönöm a bókot. Egyébként nem titok, huszonegy éves vagyok. És te? Te hogy kerültél a társaságba?

– Én itt dolgozom a szállodában, a recepción. Mára végeztem, és úgy gondoltam, egy kicsit ideülök nézelődni. Mögöttem is egy elég fárasztó nap áll, a szokásosnál több volt a munka a rendezvény miatt. Jössz táncolni? Ez egy lassú szám, talán nem túl „fárasztó”.

A lány válaszként felállt, és a parketten úgy karolta át a fiú nyakát, mintha régóta ismerné, és nem csak tíz perce váltották volna az első szót. A fiú a derekát ölelte, és egyre közelebb vonta magához. Valami ösztönös bizalom hajtotta őket egymás felé, szinte fel sem fogták, hogy vonzalom alakult ki közöttük.

Ahogy véget ért a lassú szám, a helyükre ültek. Az asztalhoz visszaérkező társaságból valaki halkan megjegyezte: na, ezek szépen összejöttek!

A friss ismerősök, a szőke lány és a szőke fiú, szívesen folytatták volna a beszélgetést, de erre már nem volt mód. Az utolsó zeneszámmal ugyanis véget ért a bál.

A fiú sietve elhadarta még, hogy a fővárosban jár főiskolára, havonta összevonások vannak, akkor oda szokott utazni. A lány egy szalvétára felírta a telefonszámát, és csak akkor jutott az eszükbe, hogy még nem is tudják egymás nevét. Ezen nevettek egy kicsit, de már búcsúzni kellett, a lányt sürgette a szobatársa.

Másnap, reggeli után, a kozmetikai reklámcég alkalmazottai, a fiatal lány, az idősebb főnöknő, valamint két fiatalabb munkatársuk, útra készen, a bejárat közelében álldogáltak. A gépkocsira vártak, ami visszavitte őket a fővárosba.

A szőke lány lopva többször a recepciós pult felé nézett, de nem látta az előző este megismert fiút. Aztán egészen váratlanul, a fiú hátulról megérintette a vállát. Jó utat kívánt, és közben rábökött a zakója zsebéből kitüremkedő szalvétacsücsökre, mintegy jelezve, hogy majd hívni fogja.

Otthon nem volt nehéz visszazökkenni a munkás hétköznapokba, bár a túl korai kelést a fél év alatt, amióta dolgozott, még mindig nem tudta megszokni. Minden reggel úgy ébredt, hogy megkérdezte magától: kellett ez nekem, Újpalotáról Kőbányára járni dolgozni?

De hát a munka érdekesnek látszott. A főiskolán reklámot tanult, és kicsit művészkedni is szeretett. Úgy gondolta, a két dolgot bizonyára jól tudja majd hasznosítani ezen a szakterületen.

Az első napokban többször gondolt a fiúra, de mivel az nem jelentkezett, lassan lemondott róla. Ezért is érte meglepetésként, amikor a negyedik napon, késő este, megcsörrent a telefon.

A fiú volt, és szinte kétségbeesve mentegetőzött. Már az elutazásuk napján számolta az órákat, hogy mikor érhetnek haza, és hívni akarta. De nem volt meg a telefonszám. Tűvé tette érte a lakást. Attól félt, hogy a papírszalvétát véletlenül összegyűrte és kidobta. Aztán az előző nap viselt öltöny belső zsebéből mégis előkerült. Most benn van a munkahelyén, a recepción, és mivel a vendégek már mind visszavonultak a szobáikba, neki nincs semmi dolga.

– Tehát unatkozol, azért hívtál fel – kérdezte a lány, de legbelül elkezdett zakatolni a szíve. Hát mégsem felejtette el, mégis hiányzik neki!

– Hogy mondhatsz ilyet! Egyáltalában, gondolod, ha közömbös lennél számomra, ennyire fontos lett volna, hogy előkerüljön a számod?

– Akkor mondd el, miért telefonáltál?

– Tudod, amióta veled találkoztam, nyugtalanná váltam. Valami borzasztó hiányérzet van bennem, és úgy érzem, ezt csak te tudnád csillapítani. Mit csináltál ma? Fiatal férfiak is vannak a kollégáid között?

– Nem kell aggódnod. Két kivétellel, csupa nő vesz körül a munkahelyemen. Az egyik férfi egy szakállas langaléta, a másik meg családos, de egyik sem az esetem.

– Ebédeltél rendesen? Le ne fogyjál! Te így vagy tökéletes. Még olyan kék a szemed, mint amikor először megláttalak?

– Nem kell félned. Ettem is, a szemem színe se változott. Tetszem neked? Mi tetszik rajtam?

– Azt hiszem, nem tudok rangsorolni. Minden, ami rajtad van, tetszik. A kék szemed, a napsütötte bőröd, az érzéki szád, a formás, filigrán alakod, a szőke, vállig érő hajad. Azt hiszem, beléd szerettem.

– Ez nálad ilyen könnyen megy?

– Ne hidd. Két éve nincs komoly kapcsolatom. Persze körülöttem is vannak nők, és nemcsak kolléganők. Fiatalok, csinosak. De te más vagy. Valami borzasztóan vonz hozzád, valami állandóan a közeledbe hajt. Meg akarlak jobban ismerni, szeretnék mindent megtudni rólad. Nem bánod, nem haragszol?

– Inkább bóknak veszem. Találkozhatunk is, ha feljössz a fővárosba.

– Jó. Maradjunk ennyiben. Most munka van, de holnap újra hívlak. Szia, te drága, jó éjszakát!

És ez így ment, napról napra. A szőke lány minden este odaült a telefon mellé, várta, hogy megcsörrenjen. És a hívás sohasem maradt el. Egyre hosszabban beszélgettek, néha órákig. Bár az elején úgy tűnt, a fiú jobban kötődik hozzá, egy idő után a lány is azt érezte, kétségbeesne, ha nem lenne a szokásos, késő esti telefon. Ha beszélgettek, olyan közel érezte magához a fiút, mintha csak a kezét kellene kinyújtania, és megérinthetné. Többnyire sötétben, lekapcsolt villany mellett beszélgetett vele, és egyre jobban kívánta a tényleges, testi közelséget.

Lassan, hetek múlva, de elérkezett ennek is az ideje.

A fiú feljött a fővárosba, és első útja a lányhoz vezetett. A szőke lány egyedül lakott szülei kis lakásában, ott tudta őt fogadni.

Amikor ajtót nyitott a csengetésre, először szinte meglepődött. Itt áll előtte életnagyságban vágyai megtestesült tárgya. Mint udvarias vendéglátó, betessékelte a lakásba. Leültek egymással szemben, és nagyon elfogódottan beszélgetni kezdtek. Akadozva indult a társalgás, a korábbi, késő esti beszélgetések meghitt, bizalmas hangja csak lassan alakult ki közöttük.

A lány üdítővel, pogácsával kínálta, és amikor a fiú megkérdezte, hogy ő sütötte–e, elnevette magát. Nem, hát azért távolról sem olyan tökéletes ő, mint ahogy azt a fiú képzeli. Sütni nem tud, és a főzéssel is még csak kísérletezik.

De legalább megtört közöttük a jég. Most már tudtak tréfálkozni, akár egymás rovására is. A fiú azt mondta, nem gond, vendéglátóipari iskolába jár. Szeret és tud is egy kicsit főzni. Majd csak meglesznek valahogy, a gyerekeik biztosan nem fognak éhen halni.

Itt egy kis megilletődött csend állt be a csevegésükbe. Most először ejtettek szót olyasmiről, ami egy esetleges testi érintkezésre, a jövőben bizalmasabbá váló kapcsolatukra utalt.

A fiú nem maradhatott sokáig, de megígérte, amikor csak szabad ideje lesz, hívni fogja. A búcsúzáskor kicsit elfogódottan mondta, hogy itt, a fővárosban, mindig egy barátja által kölcsönadott lakásban szokott megszállni. Ha legközelebb feljön, a lány felkereshetné. Ott is nyugodtan beszélgethetnének, a tanulás mellett mindig akad azért egy kis szabadideje is. Ezzel váltak el, és a telefonhívások valóban folytatódtak.

A lány már nem tudott volna nélkülük létezni, esténként ez volt a programja. Semmi más nem hiányzott. A munkahelyén szinte lebegve járt, többet mosolygott, fiatalsága még jobban kivirult. Mindenki látta, ha benne még nem is tudatosult igazán, hogy fülig szerelmes. Valaki egyszer felvetette, hogy talán a recepciós fiú lehet a dologban, de ő ezt sosem erősítette meg. A titka egyedül az övé volt, melyet féltékenyen meg akart őrizni magának.

És eljött az újabb találkozó napja. Megbeszélték, hogy munka után, késő délután fogja felkeresni a fiút, a kölcsönlakásban.

A cím alapján a házat könnyen megtalálta, de a lépcsőházban már volt benne egy kis félsz. Mit keres ő itt? Ő itt illetéktelen. Amikor megtalálta a lakást, ez a rossz érzése csak fokozódott. Úgy érezte, a behúzott függönyök mögül öreg, kíváncsi szomszédasszonyok leskelődnek, és figyelik, talán fel is jegyzik, hogy másnap pletykálhassanak róla, ki is érkezett látogatóba a szimpatikus fiatalemberhez.

Halk kopogásban állapodtak meg, és az ajtó azonnal kinyílt. Mintha csak a fiú ott állt volna az ajtó mögött, a jöttére várva. A félhomályban azonnal átölelték egymást. Ajkuk olyan természetes egyszerűséggel találta meg a másikét, mintha csak erre lett volna teremtve. Csak csókolták és csókolták egymást, mintha sohasem akarnának szétválni. Aztán a fiú azt mondta.

– Köszönöm, hogy eljöttél, hogy volt bizalmad hozzám. A vendégem vagy, itt csak az történhet meg, amit te is akarsz.

Megvacsoráztak, aztán a fiú, kérésére, megmutatta a fürdőszobát. A későbbiekben gyakran eszébe jutott, és sohasem felejtette el azt a szappanmárkát, amivel akkor, ott, megmosdott. Ez az illat mindig azt az estét, az első együttlétüket juttatta eszébe.

Szinte magától értetődő volt, hogy ott tölti az éjszakát. Mint két kisgyerek, aki még nem tudja, csak sejti, vagy reméli, mi vár rá, olyan megilletődötten feküdtek egymás mellé. Aztán összefonódtak olyan egyetértésben, olyan összhangban, ami csak egymást jól ismerő, és nagyon szerető emberek között lehetséges. Szerették egymást, izzón, lángolva, kétségbeesve, attól való félelmükben, hogy egyszer csak véget ér az éjszaka, és ha időlegesen is, de el kell válniuk egymástól.

Másnap a lány az ébresztőóra berregésére riadt fel. Először azt sem tudta, hol van, de amikor rájött, maga mellett keresni kezdte a fiút. Az álomtól még kábán botorkált ki a konyhába, ahol jókedvű szavak fogadták: Asszonyom, a reggeli tálalva van!

Egészen elámult, amikor megtudta, hogy a fiú már korán leugrott a közértbe, tejet és friss zsemléket vásárolt, és szinte meghatódott, amikor a fiú azt is megmutatta, tízórait csomagolt neki.

A szőke lány azután még sokszor járt a kölcsönlakáson, és a saját lakásán is találkozgattak. Érezték, hogy szép az élet, és nem történhet semmi rossz, mert ők annyira boldogok.

Sokat kirándultak, az erdőben fociztak, mint a gyerekek, bolondoztak, még fára is másztak, ha senki nem látta őket. Jártak moziba, kocsikáztak, nyaraltak tóparton, elmentek a hegyekbe, és egy szállodában is töltöttek néhány felejthetetlen napot.

Úgy gondoskodtak egymásról, mint akik igazán összetartoznak, és teljes volt közöttük az összhang, a harmónia.

Hogy aztán mi történt, mi törte szét a szép álmot? Nem mondhatni, hogy mint a mesében, a gonosz mostoha avatkozott közbe, ennél sokkal egyszerűbb volt az ok.

A fiú egyszer megemlítette, javíttatni kellene a kocsiját, de el kell halasztania, momentán nincs felesleges pénze. A lány magától értetődően ajánlotta fel, hogy majd ő ad kölcsön, hiszen amúgy sem igazságos, hogy minden közös szórakozásuk költségeit egyedül a fiú fedezi. A fiú nem akarta elfogadni a kölcsönt, de aztán mégis belement. Még fizetésnap előtt visszaadta a pénzt, talán valaki mástól kölcsönkért, mert semmiképpen nem akarta, hogy a lánynak esetleg hiányozzon az az összeg.

A lány szülei ekkor már ismerték a fiút, de valahogy nem szívlelték, Isten tudja, miért nem. Az anya karácsonykor kifakadt: Biztosan csak a lakásodra hajt ez a fiú. Egy fővárosi lakás, az manapság is nagy szó! Meg aztán nyomorék, sánta, és el fog hízni, meg fog kopaszodni, mint az apja!

Hogy anyja ez utóbbi feltevését mire alapozta, a lány el sem tudta képzelni, hiszen a fiú szüleivel még ő sem találkozott. Azt tudta csak róluk, hogy a fiúkat nagyon szeretik, úgy óvnák, mint a szemük fényét, szeretnék boldognak látni, és hogy büszkék rá. A nyomorékságot csak a méreg mondathatta anyjával, hiszen a fiú középmagas volt, izmos alkatú, arca csontos, vonásai markánsak, és azok az égszínkék szemek! A lányt egyik ismert, külföldi filmszínészre emlékeztette, ezt mondta is neki gyakran, amikor, félig viccesen, féltékenykedett rá. A fiú korábban komolyan sportolt, focizott. Szerzett egy sportsérülést, annak műtéti hege látszott a lábikráján. Ez a mozgásában egyáltalában nem akadályozta, a heg látványa pedig, ha lehet azt mondani, még férfiasabbá tette.

Hogy anyját a fiú feltételezett, de soha be nem bizonyosodott anyagiassága, esetleg a lánya körül akkoriban feltűnő, másik – általuk ismert, jó családból származó – lovag befolyásolhatta–e lesújtó, megalázó véleménye kialakításában, az igazán soha nem derült ki. Mindenesetre, ahogy jó németesen mondanánk, „a konkoly el volt vetve”. A szőke lány és a szőke fiú közötti, eddig töretlenül bimbózó kapcsolat megsínylette a karácsonyi cirkuszt.

A lány, bár tudta, hogy a vádak tulajdonképpen alaptalanok, mégis megingott eddigi hitében. Amit gyakran sulykolnak az emberbe, néha tényleg bejön, és valóra válik. A kapcsolatot sikerült fellazítani.

A következő hónapok már vitákkal teltek, a fiú nem értette, hogy miért neheztel rá a lány anyja, és bármit megtett volna azért, hogy kiengesztelje, hogy jóvá tegye bűnét, amit el sem követett.

Amikor csak találkoztak, a lány támadott, vagy húzódozott, hogy megmondja a valós okát elhidegülésének. Az okot, amit kristálytisztán talán maga se tudott volna megfogalmazni.

A fiú védekezett és szenvedett. Amikor nem találkoztak, hosszú leveleket, utóbb szívből jövő, érzelmes verseket írt a lányhoz. Egy vitájuk során még a könnyei is előtörtek, mert úgy érezte, végtelenül igazságtalan a sors, amiért ezt teszi vele.

A lányt ez még jobban elbizonytalanította, a könnyeket, a könyörgést a gyengeség jelének fogta fel. Talán, ha akkor a fiú lehengerli, felülkerekedik, igaza biztos tudatában… de nem ez történt, és a közöttük lévő szerelem egyszer csak végleg kihunyt.

Néha jött még egy–egy képeslap a fiútól, névnapra, külföldről, aztán már csak akkor találkoztak, régi barátokként, amikor a fiú felesége és a szőke lány is, gyermeket vártak. Aztán csak a hosszú, hosszú csönd…

A FIKCIÓ

A valaha szőke lány, már évek óta melíroztatta a haját, bár még így ötven felé sem őszült. Már túl volt egy házasságon, nem vált el, a sorsa hagyta őt cserben, megözvegyült. Viszonylag korán nyugdíjba került, felnőtt korú gyermeke vele élt, sokat vitatkoztak, nem volt így igazán jó. Talán, ha nem érezte volna a gyermekéért való felelősséget olyan végzetesen!? De még mindig tenni akart érte valamit, mert szem előtt volt, nem tűrhette, hogy a sors őt is megtépázza.

Tulajdonképpen egy évtizede volt már egyedül. Nem volt se ideiglenes barátja, se társa. Nem unatkozott, mindig talált értelmes elfoglaltságot magának, és persze ott volt kettejük háztartásának a gondja is.

Valami azonban mégis hiányzott. Gyakran eszébe jutott, hányszor összefutott – akarva, akaratlan – olyan ismerősökkel, akik nem igazán számítottak az életében. Olyanokkal viszont, akik abban jelentős szerepet játszottak évtizedekkel azelőtt, sohasem sikerült újra találkoznia.

Egyszer csak elkezdte irigyelni a gyerekét, akiknek – szép, új világ – egy számítógépes program segítségével, számos régi ismerőst sikerült felkutatnia.

Ritkán kért bármit is a gyerekétől, de most rávette a lányát, őt is vezesse be a program használatának rejtelmeibe.

Az adatai már három hete szerepeltek a neten, és még senki olyan nem jelezte kapcsolatfelvételi szándékát, akinek ő igazán örült volna. Már éppen elhatározta, hogy nem is foglalkozik többet a dologgal, amikor váratlanul észrevette, hogy olyasvalaki jelölte be ismerősének, akinek a jelentkezésére titokban mindig is várt.

A rövid üzenetváltás egyértelművé tette, hogy a hajdani szőke fiú, három évtized múltán, rátalált a szőke lányra.

A sorokat olvasva, szándékosan figyelte a szívverését, de csak kimelegedett egy kicsit, a szíve nem dobogott gyorsabban.

A szőke fiú kezdeményezte találkozóra azonban a valamikori szőke lány már izgatottan készült. Milyen lesz vajon a személyes találkozás? Ő igazán nem akar semmit, csak kíváncsi, mivé vált, milyen lett a régi szerelmes. A fiú – fiú?! – biztosan boldog családi életet él, valószínűleg több gyerek büszke apukája, talán már nagypapa is. Ki tudja, mit hozott számára az élet… A régi érzelmek már belehulltak a múlt sötét kútjába, és ennyi év után lemerülni értük, mi értelme lenne?

A szőke asszony így próbálta nyugtatni magát, miközben a megbeszélt helyen, egy, még a régi időkből itt maradt kis presszóban, a férfira várt.

A várakozás nagyon hosszúnak tűnt, úgy érezte, a másik már sokat késik. Talán meggondolta magát, talán összetűzést okozott a családban ez a rendhagyó „baráti” találkozó.

Ekkor egy ötvenes férfi nyitott be a presszóba. Kissé bicegve, egyenesen az asszony asztala felé tartott. Közepesen magas, köpcös, kicsit már pocakos volt, ritka, őszes haj fedte félig tar koponyáját, mosolya mögül rosszul beillesztett hamis fogsor bukkant elő. Az asszonynak rögtön az jutott az eszébe: igaza volt anyámnak, visszataszító lett öregkorára, kövér és kopasz!

Szinte fel sem tudta fogni, de hihetetlen rossz érzés uralkodott el rajta. Ezt az ismeretséget nem kívánta. Kedve lett volna lebújni az asztal alá, hogy ne vegyék észre, vagy kirohanni a presszóból, ha ezt feltűnés nélkül megtehette volna. De erre nem volt mód, a férfi mosolyogva közeledett felé…majd túlhaladt az ő asztalán, és leült egy idős asszony mellé. Hangosan szabadkozni kezdett a késésért, aztán gyorsan fizettek, és el is mentek.

Hihetetlen megkönnyebbülést érzett, ellazult, de hirtelen újabb ijedelem érte, mert a háta mögül egy kéz nehezedett a vállára. Megfordult, és meglepetésére egy nagyon sármos, alig őszülő, dús hajú, sportos kinézetű, hanyag eleganciával felöltözött férfi nézett le rá komoly tekintetű, még mindig kék, tiszta szemekkel.

– Nagyon meglepettnek látszol. Nem ismersz meg? Pedig engem vársz. Elnézésedet kérem a késésért. A tulajdonos – talán emlékszel még, én is vendéglátós vagyok – jó ismerősöm. Régen találkoztunk, nem tudtuk megállni, hogy ne váltsunk pár szót.

– Hát tudod, tényleg sikerült meglepned. Te alig változtál! Majdnem így élsz az emlékeimben is. Egyébként nem kell elnézést kérned, nem telt eseménytelenül a várakozás ideje, rémisztő élményben volt részem, de inkább nem mesélem el. Viszont mesélj te magadról. Gondolom, szép családod van, harmonikus házasságod, amit a történtek után, kívántam is neked. Egy gyerek, netán több? Unoka?

– Özvegy vagyok. Öt éve. Gyerekem csak egy van, már felnőtt, és tényleg van unokám is. Ők, a fiatalok valóban harmonikusan élnek, én társtalanul, egyedül. De most rajtad a sor. Azt látom, szinte semmit nem változtál. Kicsit rövidebb a hajad, azonban az alakod változatlanul olyan, mint egy bakfisé. Kíváncsi vagyok, hogyan alakult a sorsod? Jó férjed van? Több gyereked is született?

– Köszönöm a bókot, de nem a sorson múlott, hogy megmaradtam ilyen viszonylag fiatalosnak. Rendesen megtaposott az élet. Én is özvegy vagyok. Tíz éve vagyok egyedül. Még mindig „nevelem” a felnőtt gyerekemet, az őérte való aggodalommal telnek a napjaim.

A férfin látszott, hogy kicsit megrendült sorsuk azonos alakulásán. A szemében részvét és valami több is látszott. Talán csak sajnálat, talán egy kis ébredező, gyengéd szeretet… ki tudná ezt harminc év kihagyás után ugyanazokból a szemekből kiolvasni?

Az asszony csak felutazott a fővárosba, egyébként vidéken élt. Most a férfi lakott a nagyvárosban. Sokáig beszélgettek, ott is vacsoráztak, közben az asszony utolsó vonata is elment. A férfi felajánlotta, nézze meg a lakását, a közelben van, töltse nála az éjszakát, hiszen már felnőttek, nincs kinek elszámolni a szabadidejükkel.

A szőke asszony kíváncsian lépett be a családi ház ajtaján. Tisztában volt vele, hogy most bepillantást nyer egy másik ember életébe, oda, ahol az az ember, akit ő annak idején elutasított, később egy másik asszonnyal, hosszú éveken át boldogan élt. Ő is megkívánta ezt a boldogságot, szívesen maradt volna, ha tartóztatják.

Úgy látta, a férfiban is van valami hajlandóság, vagy talán csak a hosszú egyedüllét teszi, hogy ő is társra vágyik, le akarja „cserélni” a magányt. A fürdőszobában minden csillogott–villogott, de csak egy folyékony tusfürdőt talált, kellemes illatú, jó márkát, de nem azt a régit.

Éjszakára a vendégszobát kapta meg. Mielőtt magára csukta az ajtót, a férfi könnyű csókot lehelt a halántékára, úgy kívánt jó éjszakát.

Az asszony még órákig ébren forgolódott. Valamire várt. És hallotta is, hogy a férfi felkel, járkál. Majd kiugrott a szíve, amikor hallotta, vagy csak képzelte, hogy megáll az ajtaja előtt. De… nem nyitott be.

És amikor reggel a szőke asszony felkelt, még a reggelit sem fogadta el, arra hivatkozva, hogy a gyereke talán aggódott érte, nem kért semmit, csak azt, hogy vigye ki az állomásra.

Miközben a vonat kihúzott az állomásról, majd végleg eltűnt a kanyarban, a deresedő hajú, szőke férfi magában azt gondolta: ha tegnap este bejössz a szobámba… Ennyit még megérdemeltünk volna az élettől. Rajtad múlt az újrakezdés, de te elmulasztottad az alkalmat, pedig meg akartam bocsátani…

FLÖRT

Már egy ideje nézhette a nő, csak valahogy nem vette észre, bár az ilyesmit általában megérzi az ember. Az újságban éppen a sportrovathoz lapozott, miközben felpillantva, észrevette a nő érdeklődését. A metrókocsiban vele szemben ülő asszony merőn nézte őt. Nem barátságtalanul, inkább kíváncsisággal és figyelmesen. Kissé zavarba is jött a nézésétől, mert egyértelmű volt, hogy a nő nem csupán elbambult, hanem kifejezettem őt fixírozza.

Már nem tudott teljes odaadással az olvasott szövegre figyelni, pedig egy perccel azelőtt még sorsdöntő információnak tartotta a totóeredményeket.

Mivel továbbra is magán érezte a nő tekintetét, elkezdett gondolkodni a miértjén. Végül is, bár nem ez a szokványos, hogy nő nézegessen egy férfit, valami különleges mégis csak lehet őrajta, ha ez a nem is idős, kifejezetten csinos nő jó ideje őt nézi.

Talán az új sötétkék farmer teszi, amelyről még ültében is látni, hogy remekül feszül sportos combján. A trikó meg szépen formált, izmos felsőtestét teszi ki a mustrának. Az arca – szerencsére, reggel még volt rá ideje – frissen borotvált, és a haját is nemrégiben nyíratta erre a divatos fazonra. Most egy kicsit visszakozott, mert hát végül is, egy nős ember már ne akarjon másnak tetszeni, csak a feleségének.

Nem sokáig bírta, kénytelen volt ismét felpillantani az újságból. A nő most egyenesen rámosolygott, majd hirtelen a földre szegezte a tekintetét. Pontosan az ő lába elé, a földre nézett. Jó, hogy a cipőjét is kipucolta reggel, bár akkor már nagyon kapkodott, igyekeznie kellett, ha nem akart elkésni a munkából.

Már bánta, hogy metróra szállt, mehetett volna busszal is, de hát ez látszott a gyorsabb közlekedési lehetőségnek, így kora reggel. Ha busszal megy, biztosan elkerüli ezt az egyre kellemetlenebbé váló szituációt. Mármint, hogy ez a csinos nő egyfolytában őt nézi. Szinte kikezd vele, ez a szemkontaktus nem lehet véletlen.

Legközelebb, amikor újból felnézett a kezében már csak díszletként tartott újságból, jóleső meglepetéssel konstatálta, hogy az asszony még mindig őt figyeli. Kissé, mintha el is mosolyodott volna, majd hirtelen ismét a földre pillantott, őelébe. Azért ez a nő se lehet rutinos, nem bír sokáig farkasszemet nézni velem – gondolta elégedetten.

Hosszú ideje nem flörtölt már, ha jól számolja, legalább egy éve. Amióta házas. Most mégis egy szemkontaktusba bonyolódott, bár a nő eléggé kiismerhetetlennek tűnt. Az ő elhatározása viszont egyre szilárdabbá vált. Nem, nem fog belemenni ebbe a játékba, esze ágában sincs megcsalni a feleségét, aki ráadásul, fiatalabb is, mint ez a nő.

Közben megérkeztek, ez az ő megállója volt, le kellett szállnia. Szinte számított rá, hogy a nő is le fog szállni utána, így meg sem lepődött, amikor közvetlenül mögötte kilépett a metróajtón. Szaporázni kezdte a lépteit, amúgy is késésben volt, de a nőt nem tudta lehagyni. Egyszer csak, a legnagyobb meglepetésére, valaki megkocogtatta a vállát. Nem akarta elhinni, hogy a nő ilyen merész lesz, pedig ő volt. Micsoda világ ez, amikor már egy nő is leszólíthat egy neki tetsző férfit!

Hogy megelőzze a lehetséges legrosszabbat, megszólalni se hagyta a nőt, maga kezdett hozzá.

– Bocsánat hölgyem, de én friss házas vagyok, nem ismerkedem.

Mire a nő azt mondta:

– Gratulálok, mint újházasnak, azonban nem szeretném, ha balesetet szenvedne. Ezért javaslom, kösse be mindkét lógó cipőfűzőjét, ha már a metróban képtelen volt felfogni az általam szemmel adott jelzéseket…